Per què corren els cotxes? Per què volen els avions?
Això em preguntava.
I quan vaig haver de triar la carrera, vaig pensar triar en una per entendre-ho.
I vaig triar en gènere industrial.
Em va costar decidir-me.
Era cosa d'homes, però ho vaig fer.
I en acabar, vaig quedar-me a la universitat intentant fer recerca en aquesta línia.
Va començar a aparèixer allò encara desconegut de la robòtica i ens hi vam endinsar.
Al principi, lògicament, robòtica dedicada a la fabricació, cotxes, equips, màquines.
Però, amb el temps, es va anar obrint un ventall d'aplicacions
i vam anar a enfocar la recerca cap a la robòtica mèdica.
Ajuts a la cirurgia, ajuts a les persones amb discapacitats,
a la gent gran, ajuts a la salut.
Un camp apassionant.
Un camp apassionant i molt ampli.
Però, parlem d'estem.
Per fer-ho, què necessitem?
Matemàtiques, un munt.
Els càlculs que s'han de fer i la física.
Química, si volem fer, a més a més, nanotecnologia, materials.
És molt important.
Engenyeria, sobretot.
Engenyeria informàtica, per fer-los intel·ligents, per fer-los robustos.
Engenyeria mecànica, els hem de construir.
Engenyeria electrònica, hi ha milions, sensors, components.
I, a més a més, si els volem tenir al quiròfan o a casa,
junts amb nosaltres, fem-los macos, no?
Posem-li una mica d'art.
Fem-ho estem.
Ciència, tecnologia, generia, matemàtiques i art.
Em dic Gemma i treballo com a investigadora en nous materials.
I em podeu dir, però què fas en realitat?
I quan eres petita ja sabies el que volia ser de gran?
I la resposta és no, no ho sabia.
Suposo que, com vosaltres, m'agradava fer moltes coses.
Per exemple, practicar tots els esports.
En especial, el bàsquet.
També m'agradava anar a la fusteria del meu avi
i fer servir les seves eines.
M'agradava la música i tocar el piano,
estar a la natura i conèixer tots els animals.
Un dia, els meus pares em van regalar un microscopi.
Quin descobriment que va ser per a mi, aquell microscopi.
I mirava la fulla de les plantes,
les potetes dels insectes, fins i tot un poll de la meva germana petita.
I així, mica en mica, em vaig anar interessant per la ciència
i la tecnologia fins a arribar on som ara.
Vosaltres ja sabeu el que són les impressores 3D.
I també sabeu que de vegades se'ns malmeten les dents.
Les mireu nosaltres.
Dents per poder substituir les que se'ns malmeten
i d'aquesta manera, millorar la qualitat de vida de les persones.
Per exemple, també,
canviem i modifiquem les propietats dels materials
que es fan servir per fer els cotxes, els avions,
els trens, perquè pesin menys i d'aquesta manera,
fent servir menys combustible i contaminem menys
el mèdic que ens envolta.
I a la pregunta de, i nosaltres ho podem fer això?
La resposta és sí, oi tant que sí?
Un petit secret per això.
Heu de tenir els ulls ben oberts, les orelles ben atentes
per aprendre molt i descobrir.
Soc la Núria Garrido, soc enginyera industrial
i us voldria explicar què és el que em va fer
decidir triar la carrera d'enginyeria.
Mireu, jo quan anava a l'institut,
a l'investidura de Blanchard de Terrassa,
el que més m'agradava eren les mates, la física,
la química, però al final vaig triar enginyeria.
Sobretot per la seva basant pràctica.
Jo el que volia era aplicar les mates a la física,
però a projectes reals.
I això m'ho va donar l'enginyeria, perquè per mi
l'enginyeria és això, és crear, és millorar,
és innovar, és dissenyar sistemes, projectes
que ajudin a solucionar problemes.
El que volia era que la meva feina tingués un impacte,
que ajudés a millorar el món en el que vivim
i sobretot la vida de les persones.
I crec que la vaig encertar, vaig fer enginyeria,
la carrera m'ho vaig passar molt bé.
No hi havia moltes noies, és veritat, però ens ajudaven
molt entre nosaltres i també amb els companys,
perquè al final no hi ha cap diferència.
A més, la universitat em va obrir moltes portes.
I quan vaig tornar vaig trobar feina de seguida
en una enginyeria que treballava
en projectes d'eficiència energètica i d'energies renovables.
Vaig veigar molt, vaig aprendre molt.
I al final m'ho vaig poder combinar
amb la meva altra gran passió, que és la docència.
I ara soc professora i investigadora
a la Universitat Politécnica de Catalunya
i intento transmetre als meus estudiants
no només els meus coneixements, sinó també
la meva passió per l'enginyeria, per l'energia.
Espero que vosaltres també trobeu el que us agrada,
que trobeu el que us apassiona.
I si sou curioses, si us agrada saber
el perquè de les coses, i sobretot si voleu que
la vostra feina tingui un impacte en el món,
un impacte en les persones,
trieu enginyeria, no us equivoquareu.
Em dic Givert i soc enginyeria informàtica.
Em dedico a agafar dades i transformar-les
en informació útil per decidir millor les coses més variades.
Quin tractament li convé millor a un pacient,
com regular els semàfors d'una ciutat per evitar accidents,
com manegar les vàlvules d'una depuradora
per estabilitzar l'aigua,
com posar el preu de la llet
perquè no la vagin a comprar a la competència,
com ajudar els polítics a mitigar els efectes
de la Covid sobre la pobresa,
com repartir millor les vacunes per adquirir primer
la immunitat de grup.
Jo soc catedràtica de la Universitat Politécnica
de Catalunya i estic especialitzada
en intel·ligència artificial i ciència de les dades.
De petita m'agradava molt la lògica,
les matemàtiques, fer anàlisis lingüístics
de les frases d'un text i llegir.
I, sobretot, sobretot, m'agradava molt
ajudar aquell que més ho necessitava.
No podia trobar millor professió per posar en solfa
totes aquestes passions, perquè fer enginyeria informàtica
això és el que fas, ajudar per tot arreu
metges, polítics,
professionals, empresaris
a construir un món millor on les persones
puguem cuidar-nos i estimar-nos
mentre les màquines ens ajuden a fer-ho
en les millors condicions i ens faciliten les feines.
Anima't a interessar-te per la informàtica,
la sensibilitat de les dones
és molt, molt necessària per la tecnologia del futur.
Hi ha lloc per a tothom
i et sentiràs la dona més útil del món
cada dia.
La meva vida professional
va començar amb el meu pare, que va lluitar
per donar titulació universitària a les seves dues filles
en un moment en què no era tan habitual com ara.
Després, el director de l'EBSEM
i el catedràtic d'enginyeria química
que van creure amb mi amb només 23 anys
per entrar a ser professora d'enginyeria química a l'UPC.
També el meu director de tesi, que va comprendre perfectament
i finalment el meu company de feina,
amb el que hem co dirigit pel que ha sigut el projecte de la nostra vida,
l'exploratori dels recursos de la natura,
fins que s'ha jubilat recentment.
I per descomptat el meu marit, aquí quan he plantejat
que entrava en un nou projecte sempre m'ha contestat, de cap.
Bé, ja veieu que la meva vida professional
ha estat envoltada d'homes que han valorat la meva feina
com a persona i no pel fet que jo fos una dona.
Estic conscient que he estat una privilegiada
i que aquest no és el cas de moltes altres dones investigadores.
Com a anècdota, us volia comentar
que quan feia la tesi doctoral treballava amb reactors químics
i la meva filla tenia pocs anys.
Hi va haver una varia amb una bomba d'impulsió de reactius
i jo a casa tot el dia parlava d'aquell problema
i de què això m'allargaria la feina.
Fins que un dia la mestra em va dir
Va ser una anècdota molt divertida.
També en aquells moments quan a la meva filla li demanaven
què voldria ser quan seria gran,
responia alguna cosa en què no s'hagi de fer una tesi doctoral.
A mi aquest comentari em destrossava,
però us he de dir que actualment ha lluitat per fer recerca
i està fent la seva tesi doctoral a l'UPC
a l'Escola d'Arquitectura de Barcelona.
Per tot això, crec que ha valgut la pena
i que tu també ho pots fer.
Soc l'Anna Lacasta, soc física
i treballo com a professora i com a investigadora
a l'Escola de l'Edificació de Barcelona.
Tot això que veieu darrere meu és el meu lloc de treball.
Jo treballo al laboratori del foc.
Aquí el que fem és investigar els materials,
intentar millorar-los perquè en cas d'incendi
es comportin millor,
i per tant els edificis siguin més segurs.
Quan jo tenia la vostra edat,
m'agradaven les matemàtiques i les ciències
i per això vaig estudiar a la Universitat Físiques.
El que no podia imaginar és que acabaria treballant
a un laboratori com aquest.
De fet, no seria ni que existissin laboratoris com aquest,
però el cas és que ara estic aquí,
estic molt contenta i molt satisfeta amb la feina que faig.
La veritat és que m'ho passo molt bé.
Crec que estudiant ciències o ingenieries
aprens moltes coses diferents
que pots aplicar a problemes molt variats.
Per tant, per això, jo us vull animar.
Si us agraden les ciències i la tecnologia,
que no us faci por pensar en la dificultat
o altres coses semblants. Endavant.
Penseu que hi ha molts problemes per resoldre,
molts reptes i hi ha molts llocs fantàstics
on treballar, llocs que en aquest moment
ni tan sols us podeu imaginar.
Jo soc l'Anna i soc enginyera de camins.
Tinc 37 anys. Vaig néixer a Solsona
i quan era petita feia moltes coses.
Jugava a nines, tocava la guitarra,
jugava a tenis,
jugava moltes hores amb l'ordinador
i vaig aprendre a fer algunes coses.
Vaig aprendre a fer ganxet,
vaig aprendre a fer mitja
i vaig aprendre a jugar amb números.
Ara faig classe a la facultat de nàutica
de la Universitat Politécnica de Catalunya
on ensenyem a dissenyar vaixells, a pilotar-los
i faig d'investigadora a la facultat de nàutica
de la Universitat Marítima
i allà estudiem des de què li està passant
a la barra del travocador del delta de l'Ebre
fins a quines són les conseqüències de l'entrada
i la sortida dels vaixells a port.
El meu nom és Marta Musté, soc enginyera industrial mecànica
i treballo de professora a la Universitat Politécnica de Catalunya.
Tinc un fill i una filla
i les meves aficions són la horticultura,
la cuina i el teatre.
Dono classes a l'UPC de Vilanova i la Geltrú
de resistència de materials i estructures.
Amb aquests coneixements es poden dimensionar les peces d'una màquina,
les barres de la estructura d'un edifici,
una passarela, una escala de bombers,
les parts d'una cadira de rodes,
calcular la resistència d'una pròtesi dental
o d'un dispositiu per corregir el genoll dels gossos
i el lligament creuat anterior.
Aquest precisament va ser el tema de la meva tesi doctoral.
Començo en el món de la mecànica des de molt petita,
de la mà del meu pare al taller mecànic familiar
on anava els estius d'aprenent.
Quan a casa van saber que volia ser enginyera,
em van regalar un mono de mecànic.
Allà al taller em vaig apassionar
i em curiosic per aprendre com es podrien transformar
les formes dels materials a les màquines
com ara els tors, les fresadores,
les premses, les dobladores
i com a través d'unes ulleres especials de protecció
podia veure com s'unien dos materials
amb una font de calor i un material d'aportació.
Amb això se li diu soldadura.
Aquelles experiències tan enriquidores
van impulsar-me a estudiar enginyeria mecànica.
Espero que vosaltres trobeu la vostra passió
i pugueu gaudir en un futur de la vostra feina.
Soc la Núria Salán.
Quan era petita volia canviar el món
i no se'm va acudir en millor manera
que dedicar-me a la ciència i a la tecnologia.
Soc professora en una escola d'enginyeria
i faig classes de materials de metal·lúrgia.
Ara mateix m'agrada fer de tot.
M'agrada tocar ferro.
El que més m'agrada és compartir estones amb el meu estudiantat.
Nois i noies que canviaran el món.
Si t'agrada la ciència i la tecnologia,
no tinguis cap mena de dubte.
Les estem són les teves àrees de coneixement.
Necessitem el vostre talent, talent jove de nens i de nenes.
Animeu-vos.
Soc la Núria Salán, soc politècnica i soc molt feliç.
Em dic Núria, soc òptica optometrista.
Podria estar treballant en una òptica
o en un oftalmòleg graduant la vista.
El que passa és que a mi sempre m'ha cridat l'atenció
tots els dispositius i els instruments òptics.
Sabeu què són els instruments òptics?
Una càmera fotogràfica, uns prismàtics,
les pròpies ulleres, una lupa, etc.
Si us fixeu bé, el món està ple de dispositius òptics.
Per exemple, el mirall de lavabo,
la mirilla de la porta, per la qual mirem
i veiem si en el replay hi ha algú o no.
Quan pugeu a l'ascensor hi ha un dispositiu que fa
que no s'actanqui la porta als moros,
allò també és un dispositiu òptic.
Quan sortiu al carrer hi ha els semàfors,
hi ha tota una sèrie de lents petitones
que fan que la llum es distribueixi bé
i també els fars dels cotxes.
Els fars dels cotxes també porten
tots els petits elements que fan que la llum
es distribueixi bé.
El retorir dels ordinadors, per exemple,
quan anem a comprar als caixers
hi ha un lector de codi de barres
que quan passa per allà, pling, llegeix el codi de barres.
Allò també és un dispositiu òptic.
Els llums leds, ara que n'hi ha per tot arreu,
porten tots al davant una petita lenta.
Tot això són coses que dissenyen els enginyers òptics
i les enginyeres òptiques, evidentment.
L'òptic és un món màgic i que està per tot arreu.
Jo us asseguro que treballar amb la llum
és una cosa absolutament fascinant.
Soc la Diana Martínez, tinc 30 anys i soc enginyera industrial
titulada per la Universitat Politécnica de Catalunya.
Em va passar el dia com a project manager,
xefa de projectes a Alemanya per una multinacional
que fa pesa de cotxes com aquestes.
Em va sortir a fer interconferències
coordinant projectes amb gent arreu del món.
Abans també viatjava molt.
Espero que quan estiguem tots vacunats
pugui tornar a visitar fàbriques i fer amics arreu.
Jo quan era petita volia ser bombera,
i és un privilegi per mi compartir la seva reflexió
amb tots vosaltres.
Mira, Diana, escoll una carrera que quan acabis
trobis una feina que gaudeixis i puguis créixer com a persona,
però el més important que et puguis mantenir per tu mateixa.
Després de descartar Medicina i Dret,
perquè la meva memòria és força limitada,
la meva mare em va parlar d'una professió màgica,
enginyeria. Ser enginyera podia canviar el món
i enginyer podries dissenyar turbines
que ajudaran la gent del Cameró a tenir electricitat
gràcies a la força dels rius.
De fet, aquest va ser el projecte final de carrera que vaig fer
Junta amb enginyer sense fronteres.
També podries ajudar nens que hagin perdut el seu braç
tornant a escriure, creant un braç bionic
que es pugui connectar amb el seu cervell
i escriure també com ho fas tu amb la teva mà.
Jo no us enganyaré,
dient que convertir-se en enginyera és fàcil,
s'ha d'estudiar molt, però tot esforç
té una recompensa.
Vaig fer molts bons amics de la universitat
i entre tots ens en vam en sortint.
Jo desitjo pel futur que més noies com vosaltres
estudiïn enginyeria perquè juntes podem canviar el món.
Soc Mireia Forriol, presidenta de la comissió d'equitat
i enginyeria industrial de formació.
Us vull comentar que jo estic convençuda
i ho estem veient com les professions Estem
són clau per construir el futur, que el futur és tecnològic.
I us vull animar a que feu estudis Estem
per construir un futur millor, més inclusiu,
més equitatiu, més creatiu i l'Estem és l'eina.
Lídia, tu com ho veus?
Hola, soc Lídia Fabregas,
i soc project manager a ACPEB.
Doncs sí, en els equips de projectes
volem equips de projectes diversos,
diversos també amb cultura però també amb gènere.
Tu noia també et volem amb nosaltres
per tenir els millors resultats.
Totalment d'acord, Lídia.
Hola a totes, jo soc Mònica Ausillo,
soc enginyer en informàtica per l'UPC
i com a enginyer en informàtica em fascina
com la màgia de la tecnologia pot millorar la vida de les persones.
Per això t'animo a estudiar una carrera Estem
i a descobrir per tu mateixa com amb la teva màgia
pots ajudar a construir un món millor.