Aquesta apartada és l'última tàrtulia en la qual acomiadem el nostre
col·lega i amic,
no sempre es va lligat, és col·lega i amic, el Salvador Botí.
Normalment en aquestes presentacions sempre diem el currículum del ponent,
però que era molt voluminós i li vaig dir que fes un resum del teu
currículum.
Per tant, em permetreu que llegeixi el que ell em va enviar ahir,
tal qual, sense tocar cap coma.
Podeu seure, perquè són unes 15 línies.
Mini currículum del Salvador Botí.
Parales d'ell, textual, no he tret més que alguna coma.
Això era una cosa una mica íntima, eh?
Però em vas dir que ho podia llegir, no?
Diuen, al sistema internacional de unitats, ni falta una unitat de temps
molt important,
una vida majúscula.
Una vida, per definició, és el temps màxim a què pot aspirar a viure un
ésser viu,
i per tant també un ésser humà.
En relació a les unitats convencionals de temps, hi ha vides
curtes i altres vides llargues.
Diu, però en relació a la unitat vida, totes les vides són iguals
i corresponen al temps que passa entre que es neix i que es mor.
Tota una paradoxa de la relativitat de la vida.
Després veurem una cosa de la relativitat.
Suposo que em van llançar una mica l 'am
i us diré una cosa sobre la relativitat de la vida.
Tota una paradoxa de la relativitat de la vida, diu el Salvador.
Que no s'entén si ens ho mirem des d 'un punt de vista clàssic.
En realitat, però, sí que hi ha moments en una vida
que marquen un abans i un després
i que poden ser moments accidentals o no.
La jubilació és un d'aquests moments que generalment es produeix a la part
final de la vida.
Que, dit sigui de pas, pot ser un final molt llarg o molt curt, segons
l'atzar.
En el meu cas, espero que l'atzar faci que el temps clàssic que em
queda sigui molt llarg.
Sóc conscient que estic fent servir una unitat de longitud llarg
per definir una unitat de temps, vida.
Coses de la relativitat de la vida, un altre cop.
Per poder recordar amb claretat la vida ja viscuda,
aportar-hi noves sensacions, si poden ser plens, millor,
per acabar oblidant-ho tot de la forma més lenta possible.
Dues coses.
Una, al sistema internacional de unitat ja hi ha set unitats.
Una setmana al set dies hi ha els set magnífics.
El número set és un número com màgic.
Hi ha set unitats al sistema internacional.
Ara hem d'afegir aquesta nova unitat que el Salvador ha introduït,
que és vida majúscula.
Com tot el sistema internacional de unitats,
cada unitat té una variatura.
Clar, vida jo vaig pensar que li podíem dir UVI, vi...
Què tens, set vins?
No quedava massa clar el que era i vaig optar per posar UV majúscula a
majúscula.
Per tant, aquesta nova unitat que incorporem gustosament al sistema
internacional
es diu vida UVA.
Tots tenim una, evidentment.
Per tant, per definició, tots tenim una UVA.
Però a mi m'ha semblat que si fèiem una...
amb això de l'efecte aquest que diu de la realitat,
he fet un petit problema de física relativista molt senzill.
Tothom l'entendrem de seguida.
Imaginem que el Salvador se'n va,
una de les coses que vol fer, entre moltes, és viatjar.
Ja coneix bona part del món, però li falten coses.
I fa aquest viatge, des d'aquí de la Terra,
amb una nau relativista.
Una nau relativista és una nau que va a la velocitat que vulgui,
una nau de ficció, però que en aquest cas, per fer el calaç,
he posat que va a un 80% de la llum.
O sigui, uns 240.000 quilòmetres per segon.
No sé si és aquesta nau, però és una nau que la podem fer servir
imaginàriament.
Ell se'n va, nosaltres ens quedem, i ell torna.
Després de 6 anys torna.
La física relativista diu que si ell ha veigat aquesta velocitat tan alta,
el temps que haurà passat per ell són 6 anys,
el soroll de la seva nau o el que porta al canyell és de 6 anys,
però per nosaltres haurà passat 10 anys.
10 anys.
Si viatges molt de pressa, el temps passa més lentament.
Per tant, això que vol fer ell de viatjar, si ho fa molt de pressa,
el temps li passarà més lentament que per nosaltres.
Per nosaltres passarà el temps més ràpidament, per entendre's.
Però no li cal, perquè per viatjar no necessites anar a aquestes
velocitats.
Amb la curiositat i l'enteniment i la seva saviesa,
segurament que el temps li condirà potser tant o més que a nosaltres.
I acabo amb una frase.
Com sabeu, hi ha tres tipus de persones.
Tres. Els que saben comptar i els que no.
El Salvador és el tercer tipus.
Endavant, tot el micròfon per la...
Molt bé.
Que bé. Funciona? Sí, no?
Sí, sí.
És que prefereixo...
Benvingudes i benvinguts.
Bueno, bueno, jo...
Salvador, quant t'ho has fet? Què ha passat?
Vivint, simplement.
Tot això no ho sabia, amb els que dinem cada dia amb tu.
Què passa aquí?
I pensa que és un llibre durable, eh?
Que només els jubilats i d'altres es tenen.
Bé, la veritat és que el Salvador, que diem aquí,
el Salvador s'ho mereix gràcies per acompanyar-nos
en aquest petit acte que fa tant de temps
que ell va mitjor organitzar, acompanyat una mica per la direcció,
que li fa tanta il·lusió, ens fa tanta il·lusió perquè
el Salvador és d'aquests professors que ens agraden,
perquè és una persona que estima la casa,
que és com tindrien que ser tots els professors.
Ell és d'aquí, estima la casa,
ha fet sempre una docència dintre de l'aula
ja amb els laboratoris excel·lent,
la recerca ja, la investigació, ni en parlem,
i continuarà fent-ne, jo crec, no para, no para,
però té el més important de tot, que és la persona,
perquè ell deixa una gran petjada dintre del departament
i això no se fa només amb el cap,
es fa amb el cor, i ell, si té alguna cosa, és cor.
Jo quasi porto quatre anys de directora
i l'he conegut aquesta última etapa,
hem dinat molts dies junts,
i t'enamores, és una persona que enamora,
i sé que el mateix pensen l 'estudiantat,
que és el més important que tenim aquí,
els nostres estudiants estan tots enamorats del Salvador,
perquè és una persona que sap arribar als estudiants.
Això no creu, no tots els professors,
ja no parlo de la universitat, l 'altre també,
però no tots els professors saben arribar als estudiants,
i ell sap arribar a l'estudiantat.
Una meravella.
I acabo ja el que t'he dit l'altre dia.
Els teus arbres del nostre jardí s 'estan caient,
ja saps per què, que s'han enterat que te'n vas.
O sigui, no marxis, que no mos estan caient els arbres.
I ho sé, sé que és perquè s'han enterat que te'n vas.
No has de marxar, te deixem marxar,
però de tant en tant has de tornar a cuidar dels teus arbres.
Ara, que pugi el tàndem,
el tàndem del Salvador, la Nati Salvador,
cosa rara, cosa rara,
perquè ella ja sabeu que no li agrada gens parlar,
avui sí que parlarà una miqueta.
Gràcies, Nati.
Fa pocs dies algú em deia
que amb el Salvador sempre s'aprèn.
Quin millor reconeixement per un professor que aquest,
Salvador, amb ell sempre s'aprèn.
Us llegiré un parell de poemes.
El primer poema, el professor David Jow.
Quin privilegi haver pogut parlar tants anys
davant d'uns ulls que renovaven continuament la seva joventut,
haver-me sentit ple de savieses més altes que la meva
i des d'elles haver pogut parlar,
argumentar, sorprendre, rebatre, demostrar,
oblidar-me dels meus límits, de la meva poca gràcia,
de la meva veu monòtona, de mi mateix i tot,
i en un cel de pissarres i de guix
has de venir tan sols un portador, indigne, ose i obscur,
de tantes meravelles que siguin elles
les que em salvin els seus ulls si cal salvar-me.
O no, millor que no.
Millor no interposar-me altra vegada entre el foc de veritat
i els ulls que algun instant l'han delejat.
Millor l'oblit, la transparència.
La joventut, la saviesa,
tan eternes en la seva inaccessible abstracció
i tan velles, ara a sí,
en la múltiple i efímera presència d 'aquests ulls distrets,
d'aquests vedalls, els veig.
D'aquest desinterès amb què prenen nota del que es crica la pissarra.
Ah, quan ho comprenguin algun dia,
quan en vegin la bellesa no en paraules d'algú altre sinó d'ells,
llum dels seus ulls, per fi, matèria pròpia.
Quina redemció d'aquests instants
on ara veuen, solament, monotonia.
I ara un poema breu.
Poema molt curt de Joan Vinyoli.
Saviesa.
Apaga el foc, encena el llum,
busca el teu lloc
i mira el fum.
De fet, ja podríem acabar aquí, no?
No sé què més dir.
De totes maneres, us explicaré quatre coses.
Jo crec que en tres hores en tindré prou.
No us preocupeu, després de l'acabar hi ha un pica-pica preparat
per si us agafa una mica de gana.
I vaig dir que sobretot no faltés el cap.
Si s'esperem una miqueta, una mica de paciència...
Aquest acte d'avui a mi em provoca
una individualitat de sensacions, evidentment.
D'entrada, una satisfacció enorme
d'estar-lo de gent de tants amics,
d'altres persones que han format part de la meva vida
en algunes etapes, des dels meus inicis com a professor
a l'Escola Montagut, on hi ha aquí alumnes,
fins als últims anys, als últims moments,
als últimes hores que he estat, familiars, amics,
al meu net, que també s'intervent la situació.
I per altra, una situació una mica de...
de goixa,
d'incertesa,
perquè canvia d'etapa ple de reptes i il·lusions
que ara em ve i que...
Bé, ara no. Al 1 de setembre
se m'obre per endavant.
Demà continuaré treballant.
He dubtat entre explicar-vos la meva vida
o fer una inusió, simplement,
i al final fer les dues coses.
El que passa és que, evidentment, ho faré a l'oblida.
La meva vida acadèmica i anegdotària,
i intentaré fer-ho el més divertit possible,
cosa que espero
per poder explicar algunes coses.
Teniu en compte que la lliçó que avui explicaré
és l'última, però en realitat no és l 'última,
perquè l'última, en realitat, va ser el dia 22 de desembre del 2023
a l'aula 207 d'aquesta casa,
a una casa de problemes de la signatura de química.
Aquesta va ser l'última, realment, i la que van assistir uns quants
alumnes.
Avui fem una lliçó simbòlica,
ja que esteu aquí,
i he vingut per escoltar-me.
Bé, no estava previst que estudiés.
Quan vaig acabar la primària, jo,
en els 10 o 11 anys, que era l'època en què s'acabava,
els meus pares no tenien previst que continués fent el matxillerat.
Els diners arribaven a casa per anar a fer la final de mes,
per menjar i en profenyes,
i no es havia plantejat cap mena de la possibilitat
que pogués estudiar.
El meu pare treballava a l'Epidèl·li com molts vilonobils.
De fet, ell no era vilonobil.
Era de Sant Pere de Ribes, de del costat.
Allà havia conegut la meva mare, però també treballava a l'Epidèl·li,
però quan es va casar va deixar de treballar,
com feien moltes, el majoria de dones en aquella època.
I amb ell treballava una persona
que es deia Celestí Comaposada,
i que va tenir la bona idea de convèncer el que estudiés.
Considero Celestí Comaposada
un dels personatges claus a la meva vida acadèmica,
perquè sense ell jo no hauria estudiat,
hauria dedicat-se a fer de fuster, de paleta, de jardiner, de pagès,
fer de lampista qualsevol cosa, absolutament digne,
però ara no estaria aquí.
Després, evidentment, el meu pare.
Aquí aniré posant una llista de les persones claus a la meva vida
acadèmica.
El meu pare perquè es va deixar convèncer primerament
perquè després es va fer un fart de treballar,
de jardiner, de pagès, a part de la fàbrica,
per poder fer realitat al principi del seu somni
i després el meu de poder estudiar.
Vaig fer el batxillerat al Col·legi Sant Bonaventura,
que ha canviat una mica des d'aquella època.
De fet, a Piolanova no hi havia cap institut,
no hi havia allò on es podia fer el batxillerat.
El batxillerat va ser, precisament,
es va inaugurar aquell any al Col·legi Sant Bonaventura.
Una mica també va ser el motiu per al qual ja que s'ha inaugurat el
col·legi,
ens hi posem, etc.
Així com els meus estudis de primària que vaig fer a Gran Coap
i els professors, tots va estar amb Diocles, per cert,
no em van considerar mai.
Fins i tot un dia van quedar amb els meus pares i van dir
al seu fill, potser que el porti en un cerc.
El batxillerat vaig triomfar,
perquè l'escola era una escola de nois,
exclusivament nois, en un ambient molt dur,
en què tots eren nois que intentaven demostrar
i aparentar que eren homes, i algunes ja ens sentíem,
i que els que no jugaven massa bé al futbol,
ens feien gols, i a més a més no eren massa agressius,
doncs ens consideraven una mica inferiors.
Això és una situació que probablement heu viscut molts.
Jo vaig reaccionar, fem-me respectar d'una manera determinada,
estudiant, treballant i esforçant amb els estudis.
I em vaig esforçar tant que vaig arribar a treure,
el batxillerat, vaig arribar a treure un matrícul d'honor
de totes les assignatures.
Fins i tot d'educació física.
Un dia em va caure a les mans un llibre antic
que tombava per cas, no sé per què, d 'un tal Joaquim Pla Carregol,
i el vaig llegir, un llibre de química,
encara que digui ciències naturales a l'escola,
vaig descobrir que els elements estaven formats per àtoms,
i que d'aquests hi havia un nombre determinat de protons,
que hi havia l'àtom que tenia un protó,
el que tenia dos protons, el que en tenia tres,
i així en successivament fins al 102, que en aquella època es coneixien.
Doncs em va fascinar i vaig dir que volia ser químic.
I a partir de llavors vaig anar per aquí.
De física i química, durant la batxillerat
vaig tenir sistemàticament un 10 en tots els exàmens
que anaven a presentar, sistemàticament.
Una mica la culpa del personatge, el Josep Domènech.
Era un pare de franciscà.
Em va passar molt de temps a deixar de ser-ho.
Però i ara no sé encara si és viu, si és molt,
perquè he deixat de tenir contacte.
Però era un professor excel·lent que vaig tenir de física i química
i que em va marcar moltíssim, perquè amb ell vaig aprendre moltíssim.
I jo em considero una altra de les persones claus a la meva formació.
Vaig fer el preuniversitari,
que llavors no són els údils cursos,
després es va canviar els plans d 'estudi mil vegades,
l'Institut Manel de Cabanyes de Vilanova.
Feia dos anys que s'inaugurava, aquí els tenim encara amb obres,
però portava una bona preparació tal que no vaig haver d'estudiar,
pràcticament vaig tenir un matrícola d'honor de química,
pràcticament sense estudiar.
I quan vaig entrar a la facultat,
el primer curs en què vaig tenir un matrícola d'honor de química
sense pràcticament fer cap esforç.
Va ser després que ja la cosa va canviar
i vaig haver de tornar a posar-me a treballar.
El setembre de 1971 em matriculava a la facultat de química
de la Universitat de Barcelona.
No tenia cap dubte de quina era la meva vocació
i a més a més anava sobrat.
Bé, també en aquesta època va ser com quan vaig conèixer la Maria Carme.
Tenia 17 anys, després ja estava la meva dona,
amb qui hem viscut i encara convisquem ara.
He tingut dos fills, l'Elisenda i el Guillem que estan per aquí,
i ara a més a més tinc dos nets que els sentirem en tant en tant.
Bé, el més gran potser ja no, però el petit segurament
que farà alguna intervenció perquè té tot el dret del món.
Bé, durant la carrera em vaig especialitzar en química analítica.
I també aquí hi ha una persona que hi té una mica bastant a veure,
que és el Francesc Buscanons.
Francesc Buscanons era professor de química analítica,
era un professor anticuat d'una altra època, absolutament desfasat.
Suposo que si haguéssim entrat en relació,
que no hi vam entrar en absolut, era un personatge que estava en un
pedestal,
no ens haguéssim entès de res fins a que el senyor Buscanons
havia estat rector de la Universitat de Barcelona
de les primeres èpoques franquistes.
Era un personatge d'una altra època, absolutament d'una altra època.
Però tenia una gran experiència com a químic i era un gran comunicador.
I el que ens explicava a classe, de fet era la marxa analítica de
Gations,
perquè tenia un llibre que era la marxa analítica de Gations,
que tothom, tot el món universitari feia servir,
ja no s'explica avui en dia.
Però en aquell moment va ser per mi un gran comunicador,
una persona que em donava una informació que a mi m'interessava
moltíssim.
Tinc la sort d'haver estat l'última alumne
a qui va dirigir la tesina de licenciatura.
Una espècie de treball de fi de grau que ens fèiem,
que no era obligatori com ara,
però que d'alguna manera et donava accés després als estudis de
doctorat.
Vaig finalitzar els estudis de química a la Universitat de Barcelona
l'any 1976.
Tenia 22 anys.
He dit que la tesina me la va dirigir el professor Buscanons,
però en realitat qui va fer la feina va ser Josep Barbossa,
que en aquells moments era professor ajudant al departament
i que després em va ser el meu director de tesi.
Per tant, evidentment, una de les altres persones
que ha marcat la meva vida acadèmica.
La tesina de licenciatura va ser la primera experiència en recerca.
Es titulava Síntesis i aplicacions analítiques
de la sulfoalizarina novenina.
Les tesides en aquell moment en el meu departament,
en el meu departament de química analítica de la UB,
donaven una substància, s'havia de sintetitzar primer,
i després s'havia de veure quines aplicacions tenia,
com reaccionava en diferents ions, ions metàl·lits,
en diferents condicions.
A mi em va tocar aquesta, la sulfoalizarina novenina,
que si tinc el puntec,
segur que me l'he deixat en algun lloc.
És aquesta substància d'aquí?
Aquesta substància d'aquí a l 'esquerra...
Ja el tinc, ja el tinc.
A veure, funciona?
Aquesta substància és la sulfoalizarina novenina
i aquesta és la alizarina S.
És una substància que tots que estudiava la marxa analítica
era molt coneguda perquè era el reactiu
que et permetia identificar l'alumini mediamoniacal.
En el moment determinat de la marxa analítica,
quan posaves unes gotes d'alizarina,
si donava una laca de color vermell, deies alumini.
I era segur, era la manera d 'identificar l'alumini.
Era una substància més o menys coneguda per a nosaltres.
L'alizarina, per exemple, és un colorant vermell
que ja és coneguda des de l 'antigüedat
i als egips ja la feien servir.
Per exemple, heu sentit parlar mai
dels caçacarroges de l'exèrcit anglès?
Segur que tots heu vist pel·lícules.
El vermell aquell és vermell de l 'alizarina
perquè és un tim que s'utilitzava per als teixits.
S'extreia dintre de l'arbre d'una planta
que es diu rubiatintorum.
N'hi ha restes en molts llocs.
A Pompeia, etc.
Quan es tracta l'alizarina amb àcid sulfúric
es transforma en l'asulfoalizarina,
que és el reactiu que fem servir
per a l'identificació de l'alumini a la marxa analítica.
I després, tractat amb amoniac,
es podria obtenir que és l 'asulfoalizarina novemina
que és el que tenim aquí.
Per fer aquesta síntesi,
havia d'agafar l'alcohol etanol,
saturar-lo amb amoniac,
fer-lo mullar gas,
i posteriorment amb un tub de vidre
introduir l'alcohol saturat d'amoniac
amb l'asulfoalizarina i ho havia de fer reaccionar.
El cilindre l'havia de tapar per dos o tres cantons al foc
i ho havia de mantenir durant unes 12 hores
a 300 graus per tal de que reaccionés
i explotés la substància corresponent.
De les vint vegades que vaig intentar
vaig aconseguir quatre, perquè el que passava
és que literalment explotava.
Estaves allà tan tranquil i va...
A mi quan posava l'aparell en funcionament
m'havia d'avisar tota la planta perquè, si us plau,
no passéssim per allà a la vora, perquè podríem perdre un accident
i no m'estava ben de bé de què passava amb el meu reactiu.
Era un desastre. Quan explotava,
em passava dos o tres dies netejant una vitrina
que quedava de color violeta de punt a punt.
En tot cas, vaig aconseguir sintetitzar,
vaig aconseguir caracteritzar la substància
en anàlisis, en anàlisis elemental,
en infarroig i després vaig veure com reaccionava
en diferents ions, en diferents medis,
sense que tingués massa transcendència.
El maig del 1977 vaig presentar
la tesis de la dissenyatura.
El maig del 1977, però intermitx, havien passat
bastantes coses. No se'ls explicaré.
El desembre del 1976 vaig anar a fer el servei militar.
No havia superat el test de milícies
i una acabada que va la carrera cap a la caserna.
Vaig estar fins al mes de febrer, al desembre,
fins al febrer, inútil per a tot el servició,
em van declarar, molt adreït.
De fet, havia superat les proves
de físiques, de la gimnàsia,
havia superat fins i tot les proves mèdiques,
però com que vaig ser allà em vaig saber
fer la comèdia necessària per tal que em fessin fora,
m'expulsessin de l'exèrcit i em tornessin a casa.
Tota una experiència, però.
De record, a la facultat una companya de curs,
Mercè Ventura, em va dir, mira, al meu poble
hi ha una escola en què el professor de biologia
ha de marxar perquè hi ha un problema d'inspecció
i no pot anar quan el curs necessita d'algú.
I em vaig presentar, vaig començar a ingressar,
i a l'abril del 1977, amb 23 anys,
tenia el meu primer contacte laboral
a l'escola Montagut de Vilafranca del Penedès.
Collons dir que mai havia pensat a dedicar-me a la docència,
mai a la vida, no entraven en els meus plans de docència.
Bé, el que havien de ser dos mesos van ser uns anys.
Fins al curs, 1987-1998,
i vaig marxar com a director tècnic de BUP.
Va ser una experiència, una gran experiència,
una immersió en classes,
24 hores de classe davant dels alumnes feia,
era el contracte laboral de l 'Ectonoerem Institute.
Tutories, reunions als pares, moltíssimes,
era una societat anònima de pares,
era una pressió constant,
diverses assignatures, física, química,
matemàtica, biologia, no sé,
dels meus exalumnes del Montagut,
que us agraeixo molt que estigueu aquí,
no sé si us devia donar classe, probablement,
de física, de matemàtiques, de biologia, de tot una mica,
perquè fèiem una mica de tot.
Vaig adquirir una gran experiència a base de treballar moltíssim
i fer moltes activitats extraescolars.
Va ser un moment molt intens a la meva vida,
però a més a més no havia perdut l 'il·lusió de la recerca.
I a acabar de la tesida vaig intentar
tornar a fer una tesi.
Vaig anar al meu departament, em van dir que sí,
i em van dir tesis, títol,
valoracions amb terbutanol.
La primera sorpresa que em vaig generar el terbutanol
era la substància sòlida.
No sé si teniu mai la idea que és una valoració.
Imaginem que si la substància sòlida la cosa és complicada.
El que passa és que no podia ser.
Sortia de Vilanova al matí, anava a Vilafranca,
feia les meves 6-7 hores de classe,
tenia reunions amb els pares, era tutor, etc.
A l'hora del migdia ajudava per donar menjar
als nens perquè menessin.
Anava a agafar el cotxe, anava a Barcelona,
feia la tesi i després tornava aquí a fer problemes,
perquè ara us explicaré que feia problemes en aquesta escola.
No podia ser un dia, pujant al port de l'Urdal,
em vaig despertar al mig d'un bosc
amb el cotxe en direcció contrària i vaig deixar la tesi.
Era evident que la podia, m'hi jugava la vida.
Era absolutament impossible.
He dit que feia classes a l'escola? Doncs sí.
Just acabava el servei militar un dia
amb un acte cultural de Vilanova,
em vaig trobar amb el francès Puig Rovira.
No sé si és aquí,
però en tot cas em va dir que vindria,
que no podia venir al primer moment, però que estaria aquí.
Ell treballava a l'escola de Manresa, a l'UPC,
i encara era Universitat Politécnica de Barcelona,
però tenia la idea que aquesta escola,
antic escola industrial i de Pèrins,
de fet aquí Vilanova encara se la coneix molt com a escola industrial,
tenia la idea que s'havien d'anar incorporant persones de Vilanova
per donar-li persones vinculats a la casa,
per donar-li una certa personalitat.
Doncs bé, el francès Puig Rovira
també el considera una persona importantíssima en la meva vida
professional.
Va dir, vés a parlar amb l'Andreu Caballé,
que és el que s'encara de química, vaig venir aquí, vaig parlar amb el
Caballé,
i em va dir, què tal vas d'operacions unitàries?
Jo era químic analític, d'operacions unitàries no tenia ni pulla ni idea.
Havia provat les seves natures perquè tocava.
I a més a més no m'agradava, encara no m'agradava,
però evidentment li vaig dir, sí, sí, molt bé.
Anava dues lliçons abans que els meus alumnes, però els hi feia problemes.
I així vaig començar.
Durant uns anys vaig compartir l 'escola Montaugut
amb l'escola de Vilanova.
Encara que des del 1977 vaig entrar aquí, 1977,
alguns, encara, dels que estigueu aquí, els vostres pares ni es
coneixien.
Com a professor especial encarregat de curs.
De fet, consta del 1978 aquelles coses que passen de l'administració,
perquè vaig estar un any aquí que ningú sabia que estava aquí
i no consta enlloc que vaig estar aquí, però vaig estar aquí.
El 1988 va sortir una plaça fixa de funcionari a l'escola,
de titular d'escola universitària, vaig presentar-me les oposicions,
vaig fer oposicions, vaig guanyar les oposicions
i em vaig convertir en professor de l 'escola,
i vaig deixar l'escola Montaugut.
D'un mes per l'altre el meu sou es va reduir a una tercera part, xins.
Però bé, en una posta de futur de la qual no me'n penedeixo,
l'escola Montaugut forma part de la meva vida, sempre em formarà part,
però el meu futur no estava allà, era evident,
i per tant havia de fer un canvi.
A partir d'aquesta edat, en uns 34 anys,
la meva filla Elisenda ja en tenia 4,
em vaig centrar exclusivament a l 'UPC,
a fer classes de química analítica, pràctiques de química analítica,
vaig poder tornar al meu departament de química de l'UB
per demanar poder fer la tesa doctoral.
I vaig voler fer la Vila Nova amb totes les problemes que comportava,
perquè en aquella època no hi havia cap tradició,
cap infraestructura per a la recerca.
Havia de treballar aquí a Barcelona,
havia d'anar fent el que podia,
al qual sempre compta corrent, al qual em va comportar un esforç extra.
Però bé, me'n vaig sortir.
Vaig començar amb PV Barbosa, que he sortit abans,
com a director, a Médies No Acuosos,
que em va proposar treballar amb Mèdic Nitrovenzer.
Bé, vam calcular constantes d 'associació d'àcids i bases
nitrovenzer,
aquí teníem una llista de substàncies que vam treballar,
però bé, de fet van sortir aviat problemes,
perquè el nitrovenzer era una substància molt tòxica,
i a part que els resultats que obtenien eren d'un relativ interès,
estaven bé, però eren poc útils.
I en un moment determinat ens vam plantejar canviar de tema,
canviar de dissolvent i treballar amb Mèdics Hydroquòlics,
acetonitri a l'aigua i tetanifluor aigua.
L'acetonitri a l'aigua perquè és un medi que es feia servir
en cronografia líquida, encara avui dia es fa servir
en cronografia líquida i per tant tenia molta recorregut,
i el tetanifluor aigua perquè era un medi que, bé,
tenia en perspectiva de ser interessant.
En l'acetonitri a l'aigua vam calcular constantes d'associació de
diurètics.
Penseu que en aquella època estàvem a l'època de l'Olimpiades,
el 1992, no sé si ho recordeu,
però a Barcelona hi van haver unes olimpiades.
I esclar, els atletes, que sempre intenten guanyar,
alguns es plenien diurètics. I per què es plenien diurètics?
Els diurètics són unes substàncies que augmenten el flux de l'olina
i això feia que si es plenien altres substàncies
per poder córrer més i poder guanyar de forma fraudulenta,
després, quan es feien els anàlisis,
amb els diurètics es diluïa tot plegat i podien passar els controls.
Per tant, prendre els diurètics estava controlat
pel Comitè Olímpic Internacional.
Esclar que una cosa és posar una llei i l'altra és poder-la fer complir.
Això és un problema. I les tècniques analítiques
per poder detectar que els atletes es plenien diurètics
no estaven del tot definides.
I nosaltres ens vam dedicar a optimitzar els mètodes analítics
tenint valors de constància i associació per poder determinar,
sobretot amb crematografia líquida, tot això.
En aquesta època es va incorporar la direcció de tesi
de Dolors Barron, que avui malauradament no ha pogut estar aquí
perquè va caure un accident
i no té la mobilitat que hauria de tenir,
però la Dolors Barron va ser la meva codirectora de tesi
durant tot aquest període.
A la meva feina vaig haver de fer una quantitat enorme
de valoracions amb molta precisió
perquè els resultats havien de ser la base de càlcul
per a molts analistes.
Va ser una promesa que l'UPC em va comprar
una boleta automàtica. Al final van ser dues boletes automàtiques.
Vaig haver d'anar a veure molts visorrectors
però al final vaig tenir una boleta
que em va permetre treballar.
Després vam treballar amb tetralioforà.
Aquí tenim una llista d'agulls diurètics
que vam trobar.
Fins i tot hem pogut calcular el pK
en funció del tant per cent en pes, tant per cent en volum
d'aceto nitril que hi havia a la dissolució.
Vam calcular amb tetralioforà
materiales i solucions de referència
per a patrones de pH.
Les solucions de pH s'han de fer sempre
amb una referència de pH coneguda.
Per exemple, si tenim una alçada de muntanya
que diem que fa 1.000 metres,
és perquè aquests 1.000 metres estan més amunt
d'un lloc que considerem nosaltres 0 metres.
Per tant, si no tenim una referència, aquests 1.000 metres
no tenen sentit.
Al pH passa el mateix. Quan mesurem el pH,
tenim una referència de pH conegut per saber
quin és el pH real de la nostra dissolució.
Les referències de pH en aigua, sobretot
en dissolucions diluïdes, n'hi ha i n 'hi havia
i eren fàcils de trobar, i fins i tot
amb d'altres dissolvents.
A la nostra departament, en aquell moment,
es va establir tota una sèrie
de valors de pH de solucions estàndard
en tétor diluïdor forà.
A mi em va tocar el tétor diluïdor forà,
a altres em va tocar la setor diluïdor aigua.
Aquí tenim una mica la llista dels tampons
de les solucions bàfer del NIS,
de l'organització que se'n cuida de regular tot això,
i els resultats que vam obtenir
per poder fabricar un tampó i dir que això té un pH tal,
i a partir d'aquí poder fer una mesura
amb aquest pH de referència.
Havia de treballar amb molta precisió, amb molta cura,
vaig aprendre a treballar molt finament
i em vaig començar a sentir un bon i feliç
química analítica.
El 25 de novembre de 1998,
i dins del programa de doctorat
de química analítica del medi ambient i de la pol·lució,
vaig llegir la tesi doctoral que presentava,
per la primera vegada que es presentava la perdena
en PowerPoint, no les tenien totes, sinó els fillors ploters.
El meu fill Guillem ja tenia vuit anys.
Van ser anys, però és diferent fer una tesi
que fer una tesi treballant,
que fer una tesi en família,
que fer una tesi en tenir els fills
d'aquesta edat és molt diferent.
I vaig aconseguir-ho.
A més a més, amb una activitat extraescolar importantíssima.
Fins aquella època, jo era el president de l'oposició
excursionista de Vilanova, de l 'oposició natalària.
Per tant, van ser uns anys realment
en una quantitat increïble. Ara quan hi penso,
penso com podia fer tot allò.
Com podia fer tot allò?
Doncs bé, vaig aconseguir-ho. Estan venint d'això
que els sensors poden s'emetre en solvents apròtics
i les seves mescles acuoses.
Assignació de valors de pH a solucions estàndard de referència.
Quatre dies després feia 45 anys.
La meva mare no hi va poder existir,
sabia molt, feia pocs dies. El meu fill Guillem
ja ha conegut vuit anys.
Durant aquests anys, a partir de llavors,
vaig continuar fent classes de química analítica,
després vaig fer un canvi d'estudis, químiques del medi ambient.
L'any 2002 va sortir una plaça de catedràtic,
catedràtic d'Escola Universitària, la que vaig optar.
Vaig aconseguir-ho i vaig canviar de categoria professional.
Però una vegada acabada la tesi i vaig continuar
fent la meva tasca de recerca utilitzant
electrofores i capilar, que era una tècnica
que prometia molt en aquells temps i que ajuntament
a la cronografia líquida eren una mica el que havíem de treballar.
Vaig treballar en quinolones.
Les quinolones són uns diurètics,
perdons, diurètics, uns antibiòtics
que s'utilitzaven molt, encara s 'utilitzen,
que de tant en tant si tenen una infecció d'urina i almenys
es receptarà una quinolona per tal de
destruir les bacteries, s'utilitzaven molt
perquè el problema, si tu tens una granja
amb 25.000 pollastres, per exemple, resulta que
el pollastre de la punta agafa una infecció,
al cap de dues hores t'agafa tota la granja de la infecció
perquè els pollastres estan allà que es toquen uns als altres.
Una solució, donar els antibiòtics al menjar
i així fer que aquesta gent, els pollastres,
no s'infectessin.
Però el problema és que quan mengen el pollastre
això passa a la cadena de la muntació humana
i això fa que aquest problema acabi sent un problema
que els antibiòtics ja no fan efecte, perquè tot el dia
mengen antibiòtics i en el moment que necessitem l'antibiòtic
l'antibiòtic ja no té efecte. Això és un problema gravíssim.
Ens han dedicat a intentar optimitzar
els mètodes d'anàlisi dels antibiòtics,
perquè sí que la legislació deia que la cara de pollastre
no podia tenir antibiòtics però no hi havia les eines necessàries
o no hi havia els mètodes adequats per poder detectar.
I per tant, als químics anonítics ens tocava precisament això,
optimitzar el mètode per poder...
Aquí tenim alguns dels rotants obtinguts
amb l'antrofartiga capilar
d'això dels PECAS, de dissociació,
perquè això era beina bàsic per a l 'hora de poder
fer algunes separacions antrofartigues
tan bones com aquestes.
Per tant...
L'any 1991, anem una mica endarrere,
vam treballar a l'escola primer com a professora social
en substitució a una baixa maternal l 'edat de Salvador.
Havia conegut l'Anati a l'escola Montaugut.
Era una alumna meva.
Després, com que va fer química,
i espero haver influït una mica,
vam continuar el contacte.
Ella treballava amb materials de patrimoni,
va fer la tesina amb la pintura de Bielodomar,
i després finalment va fer la tesi amb Jaume Huguet.
Jo vaig intentar durant molt de temps
que treballés amb els temes.
Durant un temps vaig aconseguir una mica,
però al final ella va guanyar
i vaig ser jo qui va canviar radicalment de tema.
I n'estic molt content.
El seu món de la química era més original,
més divertit, més variat, totalment nou per mi.
Tot un repte.
Aviat vam decidir formar un grup de recerca a l'UPC
que es diu Anàlisis de materials de patrimoni cultural.
Amb els primers treballs ens vam disposar d'alguns diners,
vam treballar per coses tan diverses com la Fàbrica Pirelli,
una empresa d'arqueologia arqueocàt.
Van començar de zero, de mica en mica,
però de mica en mica ens hem fet un grup reconegut
i respectat al nostre àmbit en Europa.
Per tant és un repte constant,
una aventura extraordinària,
extraordinària i interessant, intensa i profutosa.
Gràcies, Nati.
Hem provat un equip.
Algú dubte?
I ara voldria...
El teniu per aquí, no?
Li vull regalar una pedra preciosa.
Ja enteneu que la meva capacitat acquisitiva
no correspon a una pedra preciosa
en el sentit que en teniu per una pedra preciosa,
però potser és una pedra més preciosa que les pedres precioses.
Nati, sisplau.
Aquesta representació tan extraordinària
de l'alumne recents
fa entrega de la meva pedra preciosa.
Gràcies, Nati.
Quin reial tant tonto.
Però ella sap que no és tonto.
És una pedra d'exorita.
Després en parlarem.
Moltes gràcies.
Moltes gràcies, Nati.
Els principis del nostre grup van ser èpics.
Fèiem espectroscopia d'infrarotge al departament
d'inorgànica de Barcelona.
Anàvem a fer mesures de microscopia òptica de Girona,
microscopia electrònica a la Universitat de Barcelona,
a Vilanova.
Preparàvem les mostres a caixa de fels.
Vam aconseguir publicar un article.
Aquí és el moment en què m'he deixat
per introduir la Nati en la llista de persones
que formen part de la meva història acadèmica.
Per tant, aquí està.
Tot va canviar
en el moment que vam aconseguir publicar un article
en una revista important,
en l'anàlisi al Quemistri.
Vam aconseguir publicar aquest article
i va canviar tot el nostre món.
Va canviar la visió que tenien els altres químics de nosaltres,
i també vam aconseguir projectes del Ministeri
i vam començar a tenir diners per poder treballar.
Vam poder començar a treballar amb els nostres equips.
Per tant, aquest article és el nostre primer article
a l'anàlisi al Quemistri
i que ens va canviar la vida.
Ens hauríeu vist saltar pel passadís
el dia que ens el van acceptar.
Aquí entra també
en la nostra vida la Trinitat Predell.
La Trinitat Predell des d'un principi ha estat al nostre costat
i també forma part de les lletres.
Ja fixeu que hi ha una certa classificació.
No tothom té el mateix color.
La Trinitat Predell forma part del nostre grup.
Havia treballat ja a la Universitat de Barcelona
amb el Màrius Vendrell i es vien conegut a la Trinitat.
De fet, el Màrius Vendrell va ser el director de tesi de l'ANATI.
Amb ella vam començar a treballar
amb tècniques de llum sincrotró.
Amb el suport físic d'alguna física,
si no, no haguéssim pas aconseguit,
el sincrotró de D'Asbury.
Tenim una visió d'eri una vegada que estàvem arribant
a l'aeroport de Liverpool i vam poder fotografiar
les instal·lacions de llum sincrotró,
que és aquesta espècie de zones d 'aquí que hi havia.
Pob de Liverpool, l'Anglaterra, la Gran Bretanya.
Allà hi havia un personatge que també col·loco aquí,
perquè també és interessantíssim, és el Manuel Ispantos,
personatge clau a l'autorització de llum sincrotró
en els temes d'arqueologia, de patrimoni cultural.
Allà treballàvem amb difracció de les gics,
una tècnica absolutament inconeguda per a mi,
nova, de la manera que a quasi 50 anys
vaig canviar totalment de línia de recerca
i totalment d'activitat.
Això també requereix pensar-s'hi una miqueta.
És l'edat que, sols aquí, ja es jubila.
Vaig canviar radicalment de tema
i em vaig incorporar a una nova vida acadèmica.
A D'Asbury, aquí vam tenir 11 projectes durant 5 anys,
jo i la Trinitat i la Nati ja hi havia anat unes vegades abans,
però l'any 2008 les instal·lacions
del Cincton Radiation Facility de D 'Asbury van tancar per velles.
Vam assistir als últims anys de vida d'aquesta institució.
A més, els últims anys havíem cobrat una línia d'infrarotx
amb el Mark Tobin, un australià que va ser molt interessant.
Però bé, el Cincton de D'Asbury era una instal·lació envellida,
però que va tenir la gràcia que ens va permetre conèixer
tota l'or d'Anglaterra i Gales, perquè mentre esperaven
que tornés a funcionar després d'una aturada,
no es viatjaven pel país. Va ser interessant.
Tot molt anglès, el menjar, els horaris, el llotjament,
tot al mig d'una zona pràcticament desèrtica, com es pot veure.
Hi havia guineus per allà a la vora,
però també hi havia, a un quart d 'hora de camí, un pub.
El Ringo Bells. Memorable.
Però és amb els anys, fa un parell d 'anys ja vam tornar,
perquè és una d'aquelles zones entranyables
que arriben a formar part de la teva vida,
encara que sigui una mica frivol.
Però el Ringo Bells s'ho mereix.
Simultàniament treballàvem al Cincton de L.S.R.F.
del Cincton Radiation Facility de Granobla,
amb l'EMI 16, on l'Anna Labrador,
que vam anar moltíssimes vegades.
Després també amb el Herman, que estava a la línia 1,
que era un alemany.
I a més a més es va facilitar anar a Anca,
a prop de Calç on volia treballar.
Vam treballar també a París, però on vam fer més feina,
va ser a Diamond, al Sincrotró...
que aquí no és aquest, és aquest d 'aquí al de baix.
Al Sincrotró anglès, que va substituir Asgore en el seu moment.
I durant molts anys vam treballar amb el Jean-Ferrat Xixinque,
un italià que se'n cuidava de la línia,
en el qual teníem una línia d 'infrarroig
que hi vam anar moltíssim fins que, en algun moment determinat,
els anglèsos van decidir marxar de la Unió Europea.
I per tant la Unió Europea va decidir no patrocinar
les nostres viatges a Asbury, a Diamond.
I en el qual vam tenir també la sort que simultàniament
va començar a funcionar el Sincrotró Alba
a prop de Cerdanyola, del Vallès, i tota aquella feina
que d'alguna manera anàvem a fer a prop d'Oxford
i la vam poder anar fent aquí a prop de casa.
Bé, té una certa gràcia i una certa no-gràcia,
però en tot cas es va permetre continuar treballant.
Allà hem tingut la sort de treballar juntament
amb l'ajudit Jonuig, amb les temes de difracció de Rats Xix
i amb l'Ibrahim en els temes d 'infrarroig.
Aquí tenim la fotografia àrea del Sincrotró...
S'encén, no? Del Sincrotró d'Alba.
A l'ESRF continuem treballant ara.
Tenim encara un projecte en funcionament,
sobretot amb la Marín Cot, una persona entrellable,
gran amiga, amb la que tenim molts projectes i tenim encara.
Espero que el nostre EPI treballi un futur
durant molt, molt de temps.
Per tant, afegir jugadista a la Marín Cot.
Durant aquest temps hem publicat articles,
hem anat a molts congressos,
però m'agradaria, ja que la meva trajectòria acadèmica
he dit que seria anecdotària,
explicar-vos unes anècdotes de tres congressos en concret.
Hem anat a molts, però explicaré tres.
El primer seria el comissari que vam anar a Florencia.
Va ser el primer comissari que anàvem com a grup,
vam presentar els nostres treballs.
Nosaltres, que ens dedicàvem a obres d'art,
presentar un treball sobre art a Florencia,
és presentar-lo a casa, diguéssim.
I el que em sembla perquè va ser un desastre.
Però no, ens vam presentar a l 'aeroport
i mentre estàvem allà esperant que sortís l'avió,
veiem als panels, viatge a Florencia anul·lat.
El que ha passat.
Vam aconseguir que cada una estona
ens canviessin el viatge a Florencia,
que estava anul·lat, per un viatge a València.
Vam passar la de controls,
ens vam posar a menjar quatre coses,
tots deprimits, perquè ara què fotrem a València?
El pòster.
Ens vam adonar que no portàvem el pòster.
Havíem preparat el pòster i no portàvem el pòster.
Havia quedat encallat en el pas de control de la policia.
Havíem d'anar a convèncer amb els policies
d'aquella cosa rodona i allargada,
no era cap bomba, no hi havia res de destrucció massiva,
que simplement hi havia un pòster
i que sabia que havíem quedat allà.
Vam aconseguir recuperar el pòster.
Anem cap a València,
i allà ningú sabia res que s'havien anul·lat un vol
des de Barcelona, al port de València.
Sort que a l'avió no anàvem sols,
i van aconseguir que es posessin un autocar
des de València fins a Florencia,
on vam arribar al port de València les tantes de la nit,
ja no hi havia taxis ni res,
però les vam poder aclarir i va continuar el congrés
de forma normal.
Vam fer uns amics, el Pietro Araldi, un gran amic de Modena,
que treballava en temes d'escriptura.
Després, quan vam arribar a Barcelona,
resulta que la companyia meridiana,
que era la que s'encarregava del vol,
no pagava les taxes a l'aeroport.
I van estar tres hores a posar-nos una escala
per poder baixar de l'avió, fins que la companyia
no va pagar la quota, no ens van posar una escala
per poder baixar de l'avió.
El nostre primer congrés.
El segon em considera el més important
des del punt de vista de satisfacció.
A Nova York, una conferència convidada.
No anàvem perquè sí a Nova York,
sinó que teníem una mica de les despeses pagades.
Es van convidar al Metropòleg del Museu de Nova York
en una conferència en el nostre tema.
El congrés era el Synchrotron Radiation in Art and Archaeology.
Van presentar un treball sobre
els tons verds a la pintura del segle XV
a la cuina d'Aragó.
Un treball realment interessant,
del qual encara estem orgullosos.
No per res.
A Nova York sempre és interessant.
A més, en el museu concret, van poder patejar al museu per tot arreu.
Però a l'última sessió, l'últim dia, quan feia la despedida,
la persona que feia la despedida va dir
que si jo ara pogués treballar amb algú,
m'agradaria treballar amb nosaltres.
S'imagineu.
Al mig de mig món, aquella persona va considerar
que era el treball que més li agradaria treballar.
Treballava per ella el Synchrotron de Milwaukee, a Wisconsin.
I ens va convidar a anar allà, a treballar amb ella.
No hi vam poder anar. Valia un bastó horrible.
I la Unió Europea no patrocinava.
Vaig anar als Estats Units.
Però només la satisfacció de sentir que aquella persona
considerava que era el treball que li proporcionava
més satisfacció de treballar,
per mi, suposo que per la Nati,
considera un dels comens cobs de la nostra activitat.
I l'últim congrés, també vull parlar -ne,
que vam fer a l'Estat de Maine, també als Estats Units.
També era una conferència convidada.
Vam anar, diguéssim, una mica en tot, però després a les pagades.
Vam anar a fer un congrés en un lloc perdut de l'Estat de Maine,
que estava molt al nord dels Estats Units.
És un estat una mica especial.
Allà, més que res, perquè va ser molt productiu.
Era un lloc que estàvem tots allà,
més o menys convivint, perquè no hi havia possibilitats d'anar al lloc.
I allà vam contactar amb algunes persones,
entre les quals vam contactar amb l 'Oïc Beltran,
que era el que cuidava de la Líbia Sanclotola de París,
i vam poder fer que la nostra doctorant,
la Victòria Beltran,
que estava creant la teca de doctorat amb nosaltres,
la primera doctora acadèmica,
pogués entrar a treballar a París,
així que va llegir la tesi i al cap de dos mesos
ja estava a París treballant. Va ser altament productiu.
I, per tant, crec que també és interessant com anècdota.
Vam col·laborar a la nostra feina col·laborant d'institucions,
com el Centre de Restauració de Menys Mobles,
amb en Ricardo Suárez, no sé si és aquí,
però en tot cas, si no hi hagués,
perquè no ha pogut, probablement el trenquen d'alguna mica de culpa,
al Museu d'Història de Barcelona, amb la Lídia de Font,
amb el Museu Marítim de Barcelona, amb la Teresa Sala, amb el Marac,
primer amb el Francesc Rodríguez i després amb l'Henúria Oriols.
Actualment estem portant una tesi amb el Museu d'Història de Barcelona
sobre la pintura romana.
Els directors vam treballar amb els retaules barrocs de la catedral
i fins i tot vam fer un llibre,
en un ajuntament amb la Carme Clemente,
una d'altres persones que col·loco a la meva llista,
que la Nati li va dirigir la tesi a la Universitat Politécnica de
València
i que forma part des de llavors de la nostra vida professional.
Amb el Marac hem treballat en diferents projectes,
margòtic principalment, i recentment hem dirigit
una tesi natural a la Núria Oriols, Núria, hem vinguda,
que seria l'última persona que incorporo a la llista
d'aquí a formar part de la meva vida professional.
La tesi va ser sobre pintura arrencada i traspassada.
Posar-me a acabar explicant una anècdota.
Un dia estàvem aquí, va obrir un correu electrònic,
el que fas cada matí quan arribes,
i va arribar un correu electrònic d 'una Patumba,
una persona molt important.
Una investigació d'aquells que tothom coneix,
que associa una tècnica de prestigi,
amb una quantitat de publicacions enorme.
Deia que havia llegit un article nostre
i que li agradaria treballar amb nosaltres i que voldríem col·laborar.
El Robin Clark ens ha escrit...
El Clark treballava a Londres.
Estava a punt d'ajudar-se.
Igual com jo ara.
Però dos dies després estava endalt d 'un avió cap a Londres.
El Robin Clark era professor de l 'Universitat de College of London,
un dels 14 col·legis i institucions
que formen part de la Universitat de Londres,
una de les institucions més importants del món,
com el King College, per exemple.
És una universitat de prestigi que es va crear
per contrastar una mica les d'Oxford i Cambridge,
on només hi podia anar amb el Cairns i, a més a més, amb molts diners.
Va ser tota l'experiència anar a veure amb el Robin Clark.
El seu despatx era una espècie de magatzem.
Ens va portar a dinar a una cantina on hi havia uns sofàs espectaculars,
on t'enfonsaves.
Però allà ens vam haver de dinar
amb un plat de mongetes mig crues i amb un vas, evidentment,
per veure uns sofàs dins del sofà.
Tot una experiència.
I a més a més ens va presentar,
això seria la universitat,
ens va presentar amb el Jeremy Beckman.
Aquest senyor és el fundador de l 'University College of London.
És un personatge que devia tenir un ego pujat
perquè va ser escrit que poséssim dissecat
al passadís de la universitat quan es morís.
I no és broma.
Aquí aquest senyor
veu passar els estudiants cada dia pels passadissos
i a dintre hi ha radiografies, hi ha el seu escalet.
Ocupa una part d'allà dintre.
Devia ser realment una persona amb un ego.
Encara avui en dia el podeu anar a veure,
podeu anar a l'University College of London
i podeu trobar el senyor Jeremy Beckham,
que per si no ho sabeu, aquí té el seu nom escrit.
És espectacular.
L'University College ocupa una zona important de Blonsbury,
del barri de Londres, allà al British, un museu britànic.
Després de parlar amb el Darwin Clark,
ell era especialista en Raman, una tècnica determinada,
i es van proposar treballar amb un tema
en què l'havien llegit algunes de nostres.
Feia poc que havíem treballat amb un equip de restauració
que es deia TEDART, amb unes pintures murals d'aquí al Pirineu,
i vam aprofitar el tema per treballar -hi
i serà una mica el que aprofitaré per, en tot cas,
preparar i explicar-vos la meva última lliçó,
que he dit que no és l'última,
espero que no sigui l'última perquè pugui explicar algun dia,
no sé si amb un públic tan interessant com vosaltres,
però pugui explicar més coses, i més perquè l'última realment
va ser el 22 de desembre a l'Aula 207 de l'escola.
Bé,
us explicaré sobre les pintures
de l'església de Santa Eulàlia d 'Unyes
i després parlarem de l'irelita.
Unyes és una entitat municipal descentralitzada
de la municipi d'Alterant, a la part alta de la Vella d'Aran,
a prop del límit ja en Catalunya,
pràcticament al costat de Salardú
i a la part alta de la poble,
allà a l'església de Santa Eulàlia,
a l'església romànica de la segle XII,
amb un conjunt molt notable de pintures murals
en el seu interior d'èpoques diferents.
A la part de l'Apsis hi ha unes pintures romàniques
i a les parts laterals unes pintures
dels segles XV i XVI.
Aquestes pintures van ser recobertes en un moment determinat de calç,
com va passar amb moltes pintures del país,
però l'any 1976 van ser descobertes les pintures de l'Apsis,
les pintures romàniques,
i l'any 2008 van ser descobertes les pintures laterals.
Per cert, vam assistir al moment de descoberta de les pintures,
cosa que va ser un moment paramejorant i molt interessant,
a veure com, traient la capa de calç,
a darrere hi apareixien unes pintures.
En una primera fase, l'empresa de restauració Teardart
va encarregar-nos, al nostre cul de recerca,
l'estudi de les pintures romàniques situades a l'Apsis
darrere d'un altavarroc que les tapava, un retal a barroc,
que consistia en identificar els pigments utilitzats,
la tècnica utilitzada,
els materials utilitzats,
i vam fer aquesta primera part d 'estudi.
Com sempre al nostre treball,
si és possible, ens agrada obtenir les mostres
anant allà, en situ,
per poder veure com estan,
perquè hi ha alguns detalls que poden passar despercebuts
per algú no basat en la feina,
però després poden resultar ser importants.
Cal remarcar que aquesta fase de premsa de mostres
sempre la fem en conjunt amb els restauradors,
perquè realment són qui insoneixen les obres
i qui ens poden aconsellar els punts de premsa de mostres.
Posicionament treballem aquests materials al laboratori,
on fem els análisis.
El primer problema és que les mostres
sempre són extraordinàriament petites,
amb pintura especialment.
Un profan no ha de notar que hem passat abans de la història
per allà a treure mostres, sinó malament.
I l'oportunitat d'una segona presa de mostres,
oblidem-nos, podem prendre mostres una vegada
i aquí s'acaba la cosa. Per tant hem d'adaptar
les tècniques analítiques, utilitzar -les des d'un punt de vista
microanalític, sempre. De fet, una de les nostres missions
com a grup de recerca ha estat, no tant hi ha
veure o analitzar quins prims hi han, sinó crear metodologia
per tal de treballar amb aquest tipus de mostres,
micromostres.
Després, a part que són micromostres,
habitualment aquestes estan estructurades en capes,
com podem veure, capes que a vegades són submilomètriques
i que la distribució dels materials no és banal, és interessant.
Si no ens és igual com material que estigui situat aquí o allà.
Per tant, això justifica en gran part la distribució del llum sincrotor,
que gràcies a la brillantor del feix, de fotons,
podem veure detalls molt petits i ens permet treballar
a enfocar parts molt petites de la pintura
en aquestes capes tan heterogèniques i tan complicades.
Bé, la preparació de mostres s'inicia
amb una observació a lupa al microscopi,
una observació de fotografies, posteriorment tractar-la per cada
tècnica
Petits fragments es dispersen sobre cel·les de diamant
per poder-la anar a fer anàlisi espectroscòpica amb microinfrarotx,
utilitzem tècniques de difracció
i prevament recobertes utilitzem tècniques de microscopi electrònic.
Els nostres esglomeratoris i les instal·lacions que tenim a l'UPC
disposem de l'equipament necessari per poder fer tot això
i utilitzem les instal·lacions del llum sincrotor,
demanant hores de feix quan s'obren les convocatòries oportunes,
i si el projecte que presentem és seleccionat
i tenim patrocinats per la Unió Europea,
podem anar a fer les mesures amb les mostres prèviament
preparades al nostre laboratori.
Bé, la tècnica que vam descobrir que havien utilitzat
a les pintures morals de Santa Eulàlia d'Unyes
és la tècnica de pintura al fresc.
Consisteix en preparar la paret,
on s'ha de pintar, amb una capa de morter de calç
i després en una altra de calç més fina.
Aquest morter de calç, hidroxit de calç i sorra,
generalment la sorra no té una importància,
no té una implicació química en el procés,
però el hidroxit de calç i l'aigua amb el temps
fan que si s'incorpora un pint més adequat
aquest pint quedi atrapat a l 'estructura
i per tant quedi una estructura molt estable i molt interessant.
Encara que és un medi alcalí, per tant no selecta qualsevol pigment,
sí que és una tècnica molt utilitzada.
Ja s'ha utilitzat a l'època romana, s 'ha utilitzat després molt.
Per exemple, la capilla sextina, l 'Òscar Capilla VI de Michelangelo,
s'ha pintat al fresc, o el Sant Sopà de Leonardo,
s'ha pintat al fresc.
Les pintures són molt estables, són pràcticament un arbre
i per tant s'ha utilitzat moltíssim.
Els resultats obtinguts de les pintures del segle XV
tenim aquí pintures del segle XVI.
Com a curiositat, la pintura del segle XV
hi havia molts vermells i si mai hi aneu us ho recomano perquè són molt
boniques.
Jugaven molt amb tots els vermells,
les pintures del segle XVI no tant,
les pintures romàniques tenien la més veritat de color
i en tot cas ara sí que us parlaré de l'ailita
perquè si mireu aquí hi ha un pigment blau que ho és.
De tots els resultats que hi ha aquí,
podíem parlar de tots, però necessitaríem molt de temps.
Necessitaríem un curs, necessitaríem pràcticament tot un any
per poder-ne parlar. Evidentment, no us preocupeu,
un jubilant i ja no puc que fer això.
Però el que sí que m'agradaria és parlar-vos de l'ailita.
Simplement perquè és un pigment
que a mi personalment, la primera vegada que m'he sentit,
em va cridar molt l'atenció.
Em va cridar molt l'atenció i a més a més
crec que val la pena que en aquest acte que tenim aquí
en el que hi ha en certa part una mica transmissió de coneixement
us transmeti el coneixement de l 'ailita
perquè crec que l'hem de tenir.
I a més a més compliré la promesa que havia posat en el títol
que el dia d'avui dia i després
parlarem de l'ailita.
L'actual de l'ailita és un pigment blau.
És el pigment blau que vam trobar
a les pintures d'Unyia.
De fet, un pigment és una substància que dona color a una pintura.
L'ailita és el pigment blau més utilitzat a les pintures romàniques
en una moral romànica que és del Pirineu
i en particular de Catalunya on per un exart històric
disposem d'un importantíssim patrimoni
de l'època tant en quantitat com en qualitat.
Bé, parlo de Catalunya encara que precisament Unyia
no és a Catalunya, és una associació enterroccitana.
No obstant, us he de dir i afirmar
que el concepte de divisió territorial actual
no es pot aplicar en absolut a l 'època,
ja que com a mínim fins a principis del segle XII-XIII,
després de la desfeta de Moret,
les possibilitats d'un espai occitano -català eren totalment obertes.
Per tant, parlar de Catalunya estricta o d'Occitania estricta
és parlar des del punt de vista actual,
però per mi Unyia forma part del meu país,
d'aquest occitano-català país
que hagués pogut ser si no hagués tingut la mala pata
de perdre una batalla a Moret
amb mans dels creuats francesos
per culpa dels arts històrics.
Bé, els colors blaus sempre han estat un repte per als pintors.
Disposar de colors ocres, negres, vermells
era relativament fàcil per a la seva abundància i accessibilitat
i perquè els processos d'elaboració eren més o menys senzills.
No cal el color blau i tot una altra cosa.
Els pintors disposaven de diverses possibilitats.
Per exemple, podien utilitzar el color negre per simular el blau,
ja que barrejant negre de carbó amb una mica de blanc
dona una utilitat determinadament blavosa
que es pot utilitzar per simular els cels.
I en tenim exemples tan propers com el de Sant Valentí de les Cabanyes
que tenim aquí.
Els coneixeu, les pintures de Sant Valentí de les Cabanyes?
Està pintat de negre, vol simular el cel blau.
Però no solament aquí a Sant Valentí de les Cabanyes
tenim aquí unes imatges de les pintures del sostre de Sant Xef
d'una de les peces importants que surten totes
a les obres d'art romànic de pintura moral
que està situat al Delfinat entre Granobla i Uio, més o menys,
i que també el cel és de color blau, però està pintat en negre.
Era el que teníem perquè el color blau era realment complicat.
En època medieval es disposava d'un color blau
conegut des de molt antic.
Ja pels egipsis l'utilitzaven com un remenent, que és el làpiz de l
'atzoli.
Làpiz de l'atzoli és una roca formada per diferents minerals
entre els quals hi ha la lanzurita, que és un mineral de color blau,
intens,
però que no va ser fins al segle V que no va ser considerat un pigment
perquè era complicadíssim.
Les fonts de làpiz de l'atzoli encara es troben a la zona de l'Iran i l
'Arcadistan.
El pressió d'obtenció i de purificació era complicat
i això feia que era un producte molt car i reservable per butxaques molt
plenes.
Aquí tenim uns exemples de l 'atzolita.
Us he posat l'exemple dels únics,
l'exemple que hi ha en el romànic català que es va autoritzar el làpiz
d'atzoli,
que és l'àpsis del Seu d'Urgell.
Aquesta imatge central és una imatge...
Segurament l'heu vist en molts llibres d'Història de l'Arc,
que és una peça que es troba al Nacional d'Àrea de Londres
i que és realment espectacular, és una peça gaire gran,
però que té un brillantó, un blau espectacular.
Una altra possibilitat és l'atzolita,
que és aquesta pedra preciosa que acabo de fer obseguir a l'Arati,
perquè forma part de la seva vida des de sempre.
L'atzolita és un carbonat bàsic de coubre
que va ser àmpliment utilitzat en l 'època gòtica,
però que presenta també alguns problemes en la seva autorització,
sobretot en pintura moral i la tècnica al fresc,
i que a l'època que estem parlant, a l'època del romànic,
que era relativament escars,
fins que es van descobrir unes mines al centre d'Europa
que van fer un material molt accessible.
Una altra font de color blau podria ser el blau d'indi,
però el blau d'indi, que és una substància que s'obté a partir de
plantes,
és una substància amb un blau de qualitats cromàtiques
que no tenen res a veure amb l 'atzolita,
i a part també devia ser més o menys car.
A l'antiguetat, els antics agimtsis van ser els primers
a aplicar els seus coneixements químics i tecnològics
per fabricar un pigment blau sintètic en grans quantitats,
el que anomenem el pigment blau egipci.
Va ser possible perquè allà disposaven de materials,
en la seva terra deserta, que els hi permetia,
i també disposaven de la tecnologia per poder-ho fer.
Durant molt de temps, i de l'època romana posteriorment,
l'ús del blau egipci es va difondre per tot l'imperi romà.
Trobem blau egipti per totes les pintures morals,
des de l'Exandria fins a Barcelona, que estem estudiant ara,
amb una vila romana aquí a prop de l 'Espel, la Igualada,
on es troben a Pompeia, es troben a tot arreu.
L'imperi romà, el blau que utilitzaven a la pintura de les
parets,
era blau egipci.
La globalització que donen per Alemanya va arribar plenament
al territori dominat per Roma i la seva cultura, plenament.
Però tot s'acaba.
I de la mateixa manera que jo acabo el meu curs, la meva vida laboral,
l'imperi romà d'Occident també va col·lapsar.
I a ell, les comunicacions fàcils i la globalització comercial.
Segles més tard, cap als segles XI, XII, XIII, XIV,
quan els pintors es disposaven a decorar les esglésies romàniques
amb escenes allissonadores per les poblacions,
el blau egipci feia molts anys que no arribava,
ningú en sentia parlar, no el sabien fer i, per tant, ja no existia.
L'atzorita era escassa, cara,
i el làpiz de l'atzorita estava reservat per algun rei,
algun abat o algun bisbe que disposava de molts diners.
I aquest problema va ser especialment greu
a la zona pirineica de la Catalunya Vella,
al país occidental català i una mica aragonès del que parlàvem abans,
per als pintors encarregats de pintar les esglésies romàniques.
Fixeu-vos el fet que eren càrrecs aquests pigments.
Aquest quadre, aquest retaule, suposo que tots el reconeixeu,
és el retaule d'una estable, es troba al Museu de l'Arc de Catalunya, al
Marac.
És un quadre per anar a pintar per lluç del mal, per encàrrec.
En l'encàrrec, el pagano diria que s 'havia de pintar amb blau d'acre.
Blau d'acre és el blau que venia del poble d'acre de l'hàpis d'àtsuli.
I realment, quan fas l'anàlisi, quan teniu la gran sort de poder
analitzar els pigments d'aquest, compres l'anàlisi i hi ha una primera
capa
de l'hàpis d'àtsuli.
No es va gastar el pintor, a part d 'altres qüestions que ara no és un
moment de parlar-ne,
no es va gastar d'uns diners a comprar l'hàpis d'àtsuli,
va pintar amb l'hàpis d'àtsuli i després va posar l'hàpis d'àtsuli a
sobre.
Els pintors del Pirineu van recórrer a un pigment local,
van utilitzar un pigment relativament escas però conegut,
suposo que en aquella època conegut, que va proporcionar el material
necessari,
l'airinita.
Això no va succeir únicament al Pirineu, també altres llocs d'Europa
van recórrer a pigments locals.
Per exemple, a Alemanya es va utilitzar la bibianita,
una mica també un pigment que també va fer aquest efecte.
Fins i tot es va utilitzar durant més temps, fins al segle XVI.
L'airinita era un pigment que era fàcil d'obtenir,
amb les quantitats que es necessitaven,
no requeria un tractament químic gaire complicat
i gràcies a aquest mineral, les esglésies romàniques i pintures
tan emblemàtiques com les de la Vall d'Avui,
podem presumir d'uns blaus extraordinaris.
Aquest blau és blau d'airinita
i això va ser possible gràcies a que van tenir aquest pigment local
que van poder utilitzar amb les seves obres.
O, per exemple, en aquestes pintures.
Aquestes són les pintures de mur.
I les poso aquí perquè, per cert,
per acceder a les deure ara cal anar a Boston,
cal anar al Museu de Belles Arts de Boston,
ja que a principis del segle XX van ser arrancades i venudes
per un antiquadi i van ser venudes a un americà.
Recordem que aquest fet va posar un alerta a la comunitat de Catalunya
que va contractar el mateix aquí que va arrancar les pintures de mur
i va fer arrancar totes les pintures que llavors es coneixien del Pirineu
i portar-les a Barcelona i són l 'origen
de l'extraordinàna col·lecció d'art romànic
que tenim avui en dia al Marac i que suposo que us coneixeu
i que en tant en tant cal anar a tornar a veure-les.
Bé, el Lapis Lazuli?
Bé, la Inanita no és el Lapis Lazuli.
Evidentment, no té el mateix color.
No té el mateix color com la que va utilitzar aquí,
Maneik, en aquesta obra.
Però la Inanita és el nostre blau.
Posteriorment, anem a poc a poc a dir que la Inanita es va deixar
utilitzar.
Per què?
Perquè va començar a haver-hi l 'azurita amb prou suficient quantitat
i potser la Inanita tampoc no la teníem en tant quantitat.
No va ser fins l'any 1878 que casualment un personatge que es diu
Bono l'ha sort
la va identificar com a mineral en una col·lecció a Polònia
que si no hagués estat pel seu color l'hauria passat desapercebuda
i que prèviament fins i tot no se sabia que era un mineral,
es creia que era una mestra de sudicats amb oxis de ferro.
No va ser fins l'any 2004 que a l 'Institut de Ciències i Materials de
Barcelona,
a la Universitat Autònoma, en Jordi Rius i altres col·laboradors
van establir la seva fórmula i la seva estructura.
Possiblement perquè no era fàcil.
La Inanita és un silicat blau, de color blau,
és fibrós, és un silicat secundari que condueix cadenes de piroxè,
amb oxis d'alumini i ferro dos, ferro tres,
ordenats de tal manera que l 'intercanvi d'electrons entre els dos
ions
fa que diguin que és color blau.
En definitiva, és un mineral complexe, però blau, que és la seva
gràcia.
De fet, la Inanita també s'ha fet servir,
aquí tenim una mica la estructura, és un mineral fibrós,
com es pot comprovar en aquestes imatges,
també s'ha fet servir pel color verd,
aquí tenim una pinzellada verda,
semblant d'un ull de les pintures d 'Unyang,
que aquí, embarassat amb gotita, que és un èxit de ferro de color groc,
ens donava també color verd.
Els verds tampoc no eren gaire fàcils de trobar,
hi ha les terres verdes que s 'utilitzaven des de l'antic,
però en tot cas no eren fàcils de trobar.
Bé, no us parlaré d'altres aspectes geològics o mineralògics de la
Inanita,
en tantes coses perquè no en sap prou, no és la meva especialitat,
jo les ho tenia complicats.
Si algú està interessat,
li puc proporcionar la bibliografia que vulgui i s'hi pot estudiar.
L'important és que la Inanita es pot trobar amb una relativa facilitat
en els fornaments de les zones del Prepirineu,
en jaciments tradicionals.
Actualment els més importants que us coneixen estan a Estovanyà,
a la comarca de la Ribagorça, Camporrells,
a la comarca de la Llitera,
i a les Baianes i Tartareu, a la Nullera.
Es presenta amb una certa variabilitat de tons,
amb una certa variabilitat cap al blau,
en capes superficials, en línies, entre strats de pedra.
Bé, no és fàcil de veure, aquí tenim, per exemple,
anem a Camporrells i abans d'entrar al poble,
ens n'hi hem de fixar molt, però aquí, en aquest tolus,
surt la Inanita.
Fixeu-vos que, esclar, si vas en cotxe és molt difícil de donar-te'n.
Si vas a buscar-lo no el trobes, però si ets insistent, insistent,
insistent,
hi ha un moment que penses, què és aquest color blau?
Doncs aquest color blau és el mineral Airinita.
No es troba en capes, a més a més hi ha hagut una gran expoliació,
en podeu comprar, si podeu, a internet.
Vull comprar Airinita, per 7 o 8 euros us en vendrà una per dreta,
i hi ha hagut una expoliació els últims anys, costa de trobar.
Però bé, aquest és el mineral Airinita que us he presentat.
En els treballs d'estudi en materials de pintura monàlgica que hem fet
en el nostre grup, hem tingut l 'oportunitat de trobar Airinita
amb diferents pintures.
No és del tot senzill, però bé, amb els dispositius que tenen
les tècniques que avui tenim ens ho faciliten.
Alguns dels nostres treballs han anat especialment enfocats
en aportar metodologia per la seva determinació,
en particular en tècniques d 'espectroscopia vibracional,
com l'infrarotge o la Raman.
Aquí tenim, per exemple, una imatge, podem veure,
una seqüència de difractogrames,
que correspon a una mostra precisament de pintures d'aigua,
on es pot distingir el pic de la Airinita,
en la zona on ja parlava, aquest pic d'aquí,
que identifica la seva presència,
en una seqüència que ha obtengut llum sincrotron.
Aquí tenim també, per exemple, una anàlisi elemental
amb microscopi cvds,
en què podem veure els elements que formen part de la Airinita,
el cel·lici, l'alumini, com el bon cel·licat,
magnesi, calci...
Suposo que ara direu, com és que hi ha potasi?
Si us recordeu la fórmula que he posat abans,
ja no sortia el potasi, tothom us ho recorda.
Aquí surt una mica...
Penseu que són substàncies naturals,
que tenen una certa variabilitat,
i en aquest cas el que vam anar-nos a nosaltres
tenia una mica de potasi.
El potasi sempre va una mica...
amb el sodi potser que estigui aquí posat.
Tenim aquí l'espectre Raman,
l'espectre que vam fer servir per identificar l'Airinita
a les nostres pintures d'any.
Fixeu-vos que hi ha tots els pics,
a la part de baix hi ha un espectre Raman de l'Airinita,
a part de dalt hi ha l'espectre de l 'Airinita
obtenguda a partir de la paret.
Hi ha un pic de mes, ja ho heu notat,
el pic de 1085,
el pic de 1085 correspon a la calcita,
però recordeu que nosaltres analitzàvem l'Airinita
amb una pintura o fresca,
per tant, estava barrejat amb carbonat de càlcid.
Per tant, aquí evidentment havia de sortir
el pic de carbonat de càlcid de 1085,
si no, que ha sortit malament rai.
I per últim us ensenyo aquesta meravella,
que és un espectre d'infrarotx
obtengut amb llum sincrotró.
Està obtengut amb una tècnica
de microespectroscopia d'infrarotx.
És un espectre que aporta informació
sobre la composició de l'Airinita.
No us ho explicaré massa,
però fixeu-vos,
quan utilitzem l'espectroscopia d 'infrarotx
amb microscopi,
el rang de treball va des del 4700
i és la primera part de l'espectre
que us ensenyem aquí.
És un espectre molt ben fet,
molt interessant, molt bonic,
publicable, de fet, molt bon publicar.
Però per obtenir aquests espectres
necessitem treballar amb un detector
que es treballa
amb unes temperatures molt baixes,
a 190 sota zero,
cosa que aconseguim amb nitrògen el líquid.
Però per sota d'aquestes ongidurs
ja no dona senyal.
Per obtenir l'espectre
fins a 200 cm cúbics
vam haver d'utilitzar un bolómetre,
un detector
que en els moments que vam d 'utilitzar
no n'hi havia en pocs a Europa,
vam haver d'anar al Sincrotor Anca,
d'Alemanya, a Porta Casua,
en el que vam aconseguir,
treballant en temperatures molt baixes,
pràcticament al cel absolut,
amb heli líquid,
vam aconseguir aquesta part de l 'espectre
i junts tots és l'espectre
de difracció de la Erenita
des del 4000 fins al 200.
Aquestes són algunes
de les aportacions més importants
del nostre grup de recerca
en el coneixement de la Erenita,
el nostre blau
i la juga.
Moltes gràcies.