La primera de les tres sigles de la tria de C I A significa
confidencialitat.
La confidencialitat en seva seguretat fa referència a la protecció de la
informació per evitar accessos no autoritzats.
És fonamental per protegir dades personals, financeres i empresarials.
Una de les eines principals per garantir aquesta protecció és el
xifratge,
que ens permet mantenir la informació segura fins i tot si cauen mans
equivocades.
El xifratge és una tècnica que transforma la informació en un format
il·legible
per a qualsevol persona que no tingui la clau per desxifrar-la.
S'utilitza tant per protegir dades emmagatzemades com per assegurar la
comunicació en línia.
A llarg de la història, s'han utilitzat diversos mètodes de
xifratge.
Un dels més antics és el xifratge de Cèsar,
on cada lletra del missatge es desplaça a un nombre fix de posicions
en l'alfabet.
Tot i que era útil en el seu moment, avui en dia és molt fàcil de trencar
amb l'anàlisi de freqüència.
Un altre exemple és la cita a l'espartana, que es basa en la
transposició.
Canvien l'ordre de les lletres segons un patró determinat,
però com que no modifica la freqüència de les lletres,
també pot ser descodificat amb relativa facilitat.
Una clau de xifratge és un valor que es fa servir en un algoritme
criptogràfic
per xifrar i desxifrar la informació.
En els exemples anteriors, aquest valor ha de ser únic i secret i
conegut per les dues parts.
En el cas de Cèsar, és el nombre de posicions de desplaçament a
l'alfabet,
i en el cas de Cital, la permutació que s'ha de produir en cada segment
del missatge.
En aquests exemples, la clau cal que sigui coneguda per emissor i
receptor.
Per tant, apareix el problema de gestió i distribució de les claus,
que obre tot un altre camp d'estudi per proporcionar protocols
que permetin fer arribar de forma segura les claus a cadascuna de les
parts.
En general, la seguretat d'una clau depèn de la longitud i la
complexitat,
ja que una clau massa curta pot ser descoberta fàcilment.
Amb el temps, es van combinar tècniques de substitució i
transposició,
com les de Cèsar i Cital, per fer el xifratge més segur.
Durant la Segona Guerra Mundial, es van desenvolupar màquines
criptogràfiques
com l'enigma, que complicaven enormement el trencat del codi.
Bàsicament, es pot veure el resultat d'un algoritme criptogràfic
com una forma de fer el missatge a transmetre el més aleatori possible.
Això busca que el resultat del xifrat s'assembli al xifrat de Burnham,
que és l'únic que és incondicionalment segur.
El xifrat de Vernam, també conegut com a One Time Pad,
és precisament el que té aquestes característiques.
Cada caràcter del missatge, que també s'anomena text en clar,
es combina amb un caràcter d'una clau aleatòria de la mateixa longitud que
el missatge
i es combina mitjançant una operació hora exclusiva.
Si la clau és completament aleatòria, s'utilitza només una vegada
i es manté en secret, el sistema és inquebrantable matemàticament.
El xifrat de Vernam ha estat usat en comunicacions militars i per governs,
però la dificultat de distribuir i protegir claus tan llargues
ha fet que no sigui pràctic per a aplicacions quotidianes.
A mi m'agrada posar l'exemple que és com si l'algoritme de xifrat
estigui barrejant una baralla de cartes,
de manera que se le autoritza el missatge i només si som capaços
d'anar enrere
recuperarem la informació.
Avui dia, la criptografia moderna es basa en principis matemàtics robustos
i l'ús de claus criptogràfiques, fent que el trencament d'un xifratge
sigui pràcticament impossible sense la clau corresponent.
Els algoritmes de xifrat moderns cal que siguin públics i revisables
per a la comunitat científica.
La robustesa no es basa en l'algoritme com en el cas de Cèsar
Ocítal
i l'únic element que s'ha de mantenir secret és la clau.
Això és el que s'anomena principi de Kerckhoffs.
El que hem explicat fins ara fa referència al que es diu criptografia
simètrica,
on s'utilitza una única clau per xifrar i desxifrar el missatge.
La criptografia simètrica és ràpida i eficient, però té un problema.
Cal compartir la clau de manera segura.
L'exemple més usat avui dia és l'Advanced Encryption Standard, o AES.
Les longituds de claus que maneguen actualment en AES
són 128, 192 o 256 bits.
Aquest últim cas per a les aplicacions d'alta seguretat.
D'altra banda, tenim la criptografia simètrica, on es fan servir dues
claus,
una pública per xifrar i una privada per desxifrar.
Això evita el problema de compartir la clau secreta.
Un dels algoritmes més coneguts és el RSA,
que s'utilitza en certificats digitals i comunicacions segures com
l'ACT-TPS.
També hi ha els basats en corbes el·líptiques com el SCC.
Per entendre una mica més l'RSA,
podem dir que es basa en un problema matemàtic difícil,
com és la factorització de nombres molt grans en els seus nombres
primers.
RSA es basa en l'ús d'un parell de claus.
La clau pública, que utilitzarem per xifrar el missatge o per verificar
signatures,
i la clau privada, que farem servir per desxifrar els missatges o signar
digitalment documents.
En resum, el xifratge és essencial per garantir la confidencialitat de
la informació.
Ha evolucionat des dels sistemes clàssics fins a la criptografia
moderna,
basada en matemàtiques avançades.
Podem trobar exemples pràctics de xifrat en aplicacions com
el BitLocker per Windows o el File Volt per Mac,
i hi ha d'altres aplicacions com aquestes en Linux,
que mantenen el nostre disc dur protegit de lectures alienes
encriptant la informació emmagatzemada.
O el xifrat extrem extrem que indica Telegram o WhatsApp que utilitzen,
per evitar que tercers puguin llegir els nostres missatges
quan estan circulant i enviant-se per la xarxa.
Per mantenir la seguretat de les nostres dades,
és important utilitzar protocols segurs,
generar claus fortes i mantenir els sistemes actualitzats
per evitar vulnerabilitats.
Podeu trobar molta més informació sobre els principis de xifrat
i com proporcionar confidencialitat a la informació
de les referències que trobareu al material addicional.