Les plantes posseixen diversos mecanismes per fer front a l'escassetat d'aigua,
ja sigui permanent, estacional o ocasional.
Un d'aquests mecanismes és el d'evitar estar presents quan té lloc el període de sequera.
Algunes plantes herbàcees ho aconsegueixen passant la sequera
durant el període desfavorable en forma de llavor, bulb o tubercle
i germinen o broten després de les pluges.
Els arbres ho fan perdent les fulles durant l'estació seca, com és el cas del baobab.
Si la manca d'aigua és ocasional o puntual,
totes les plantes redueixen les pèrdues d'aigua
tancant els estomes de les fulles per evitar transpirar.
Si la sequera s'allarga, el pas següent és perdre part de les fulles,
ja que és l'òrgan que més transpira.
En casos de sequera severa, la pèrdua de fulles pot arribar a ser total,
però cal tenir present que la pèrdua de fulles suposa per a la planta
perdre capacitat fotosintètica.
Degut a que les fulles són l'òrgan principal de la planta per on es perd aigua,
algunes espècies s'han adaptat a l'aridesa transformant les seves fulles en espines.
Les espines no tenen estomes, per la qual cosa no transpiren
i a més proporcionen defensa davant l'atac d'animals herbívors.
Aleshores, per mantenir la seva capacitat fotosintètica,
aquestes plantes han convertit les seves tiges en òrgans verds amb clorofil·la.
Una altra opció que han adoptat algunes plantes
és incrementar la capacitat d'emmagatzematge d'aigua.
Com? Adoptant formes esfèriques.
La forma esfèrica és la figura geomètrica de major volum per unitat de superfície.
D'aquesta manera es maximitza l'emmagatzematge
i es minimitza la superfície per on es perd aigua per evaporació.
No obstant això, el mecanisme més freqüent per incrementar la disponibilitat d'aigua
és tenir un teixit dedicat a emmagatzemar-la,
el teixit parenquimàtic aquòs,
el qual es pot trobar a la tija, a les fulles o a les arrels.
Hi ha plantes que tenen els estomes enfonsats dins de la fulla,
de manera que es crea un ambient humit en la cavitat en la qual es troba l'estoma
que redueix les pèrdues per evaporació.
La presència de pilositat, a més de reflectir la radiació incident
i d'ombrejar la fulla tal com s'ha comentat anteriorment,
serveix també per mantenir una major humitat al voltant de la fulla
que fa que es redueixi la transpiració.
Una altra adaptació és tenir fulles cilíndriques,
com els pins o la planta de la imatge,
ja que aquestes fulles tenen una menor superfície d'evaporació.
Moltes acàcies i mimoses que es troben en el desert,
i la majoria de palmeres,
desenvolupen un sistema radicular molt extens i profund
que és capaç d'arribar fins a les capes freàtiques profundes,
de manera que mantenen el nivell d'absorció d'aigua relativament constant.
Una altra adaptació és tenir una cutícula molt gruixuda i hidròfoba,
que redueix la pèrdua d'aigua per evaporació.
La planta que es pot veure ara té una fulla molt dura i resistent
degut a la presència de ceres en la seva cutícula,
que redueixen la transpiració i mantenen les fulles turgents
inclús en condicions d'estrès hídric.
I aquesta altra planta té les fulles molt petites
per reduir la superfície de transpiració
i, a més, presenta una pilositat blanca.
Una altra manera de fer front a l'escassetat d'aigua és tolerar-la,
és a dir, fer que la seva manca no afecti el creixement
ni el desenvolupament de l'individu.
Amb aquest fi, algunes espècies acumulen ions,
com el potassi o el clor,
i soluts orgànics dins de la cèl·lula,
que el que fan és retenir l'aigua.
Això se li diu ajust osmòtic.
Altres espècies desenvolupen una paret cel·lular molt poc flexible,
de manera que la cèl·lula manté la seva forma
i no es contrau tot i que perdi aigua.
No obstant tot això,
la gran adaptació fisiològica que tenen plantes xeròfites
com les cactàcies, agavàcies, bromeliàcies, crasulàcies
i algunes espècies d'orquídies i euforbiàcies
és posseir un metabolisme CAM.
Les sigles CAM signifiquen Crassulacean Acid Metabolism.
Aquestes plantes es caracteritzen per tenir els estomes tancats de dia
i oberts de nit,
de manera que la transpiració la realitzen de nit,
que és quan les temperatures són més baixes i hi ha més humitat,
i per tant hi ha menys transpiració.
Altres, poques, espècies són capaces de resistir la deshidratació
i es tornen a hidratar quan tenen aigua disponible
sense patir cap alteració,
com la rosa de Jericó.
Normalment, les plantes xeròfites
no presenten un únic mecanisme d'adaptació,
sinó que solen combinar diversos d'ells.
Això els permet desenvolupar-se i reproduir-se
en ambients en els quals tenir accés a l'aigua
resulta de vital importància.
Fins aquí el vídeo.