Som els que estem? Comencem.
Som els que estem en tres coses.
No es pot dir res.
S'alegro veure algú de la meva classe, perquè si no veni la meva classe...
S'alegro veure tres coses. Algun ex de la meva classe.
No ho sé, són importants.
Començo. Mira, la classe aquesta va sobre detalls.
Aquesta cosa que us diem sempre que són detalls per projectar,
no són detalls per fer construcció.
És entendre els detalls no com un projecte,
sinó com una oportunitat per crear pintatura.
Les coses es decideixen als detalls.
Abans el Lluís, que és el col·le de Bru,
feia fotografies amb ell a com ahir els detalls decideixen un partit en el cor.
He organitzat la classe.
Serà molt fresca, no és gens densa.
No veureu gaires dibuixos de detalls consumatius.
Però sí que són habitacions reconegudes
i és veure com un detall positiu ha influït en el que volen transmetre
i en el que volen aconseguir els autors que la fan.
Cada detall té un títol.
El primer és de Joan Arias.
D'alguna manera aquesta classe o la idea d'aquesta classe
coneix el Joan Arias com a qui jo vaig poder treballar molts anys
quan era estudiant, quan vaig començar a ser arquitecte.
Quan estava fent un edifici vell,
faig aquest esmeny perquè és el parell,
perquè aquesta idea ve per ell,
estàvem dibuixant un edifici al carrer de la Rambla, un edifici d'habitatges,
i quan estava tot solucionat,
el tio em diu, Jordi, ja està fet el detall de la porta del parquí.
Jo li dic, hòstia, Joan,
el detall de la porta del parquí,
està fent un catàleg, no?
Diu, no, no, ha de ser,
el detall de la porta del parquí,
ha d'explicar una història.
I vaig quedar una setmana
intentant aconseguir una història d'una porta del parquí.
No explico com va acabar, però... El Joan era un arquitecte
que quan li van encarregar un institut,
i veieu com aquest institut fa una espècie de massa
amb les cantonades arrugudides per reduir l'impacte de la peça,
veieu com una pedra així tosca,
en un moment en què es portaven les façanes de pedra
penjades,
i va decidir fer-ho un pedra,
i com faig un edifici modern amb una pedra acústica, no?
Però el detall que a mi em va captivar
de l'hoquei,
del que feia ell,
era que va dividir l'edifici com aquestes línies,
però el que em va captivar és com aquesta ombra exagerada
que veieu dels esculpidors, un esculpidor és una peça
que quan l'estem fent ara mateix projectes ens diuen, bueno, de què la voleu?
D'alumini o de ser carbonitzat?
I això ha de volar 3 centímetres, i això ha de volar 3 centímetres,
que és el que marca la normativa, no?
I ell decideix que aquesta peça
ha de ser de mar per blau,
que no té res a veure amb res de l'edifici,
i ha de volar 20 o 30 centímetres respecte a la façana,
perquè serà un element que reflectirà la llum
i farà que l'arbre tingui més llum.
I llavors, per tant,
hi surten com aquestes peces exagerades, no?
En què ell, un element que només serveix per esculpir l'aigua,
el converteix en un reflector de llum cap a l'arbre.
La... Bueno, tot aquest ideari, aquest ideari de metall,
també li venia per l'arbre.
En el projecte del Parlament de Sòls, l'arbre plena,
fan el que volen.
El projecte del Parlament de Sòls és com una gran esplanada
on realment es decideixen dos detalls constructius, no?
Un, que són aquestes línies horitzontals que el que estan fent és generar
o funcionar amb les plataformes de sauló perquè estiguin
compactades i va recollint les aigües que es van,
que aniran,
les escorrenties d'aigua que aniran coment per aquí.
Però a mi el detall que em va activar
era com
quan va fer com aquests dos camins que gravava en el parc
i que tenien, diguem-ne, punts importants de la ciutat,
va generar un camí amb uns amb tots aquests punts
que és una il·luminació que havien de tenir com aquests camins.
I per fer aquesta il·luminació
clar, ell decideix, no?
on, diguem-ne, on posar aigua a la part central del camí.
Segurament, en aquell moment
no hi havia una làmpara que complís, ara si tenien, no?
que complís, que porta l'aigua com a aigua mística, no?
Llavors el que va decidir va ser agafar una làmpara estàndard
lletja, perquè quasi sembla una lletja d'autopista, diguem-ne, o si és lletja,
i li fa preguntar,
i a més de posar-la vertical l'emprega
després en posa moltes més de les que es necessiten
i amb aquesta punteria crea una espècie de coberta
o d'una espècie de coberta que t'acompanya al llarg del camí, diguem-ne.
Els que vau venir a la visita del 6SB segurament us sonen, no?
Aquest gest de de la coberta.
Aquest és el fet espert, no?
Quan està pensant una escola.
Un espai entre la central i la façana,
d'observació, una mica d'aquests moments,
diguem-ne, entre una paret
i un arbre aquells dos
acaben creant un espai que, diguem-ne,
ens dona aquesta intimitat col·locuda, diguem-ne, en l'espai públic.
I quan fa una aula per una escola
decideix que un cop ha construït
una estructura
en què s'ha de col·locar el tancament i la façana en aquest punt
el que fa és desplaçar la façana aquest moviment de desplaçar
generar un ampli
per generar activitat aquí
de treball
i una fusteria que fa això.
Amb aquest desplaçament
el que crea són com dos ràcols de treball on dins de la pròpia aula
aquests nois poden durar com a el seu racó, diguem-ne, un any i mig.
Quan ho veus des de fora és aquesta fusteria
que es desplaça respecte a l'estructura i inclús l'arbitre
creix com un barco cap a l'exterior.
Quan es tracta de fer l'escala de la teoria del taller
estàvem parlant de les escales.
I és aquest concepte de
no només fer una escala.
Una escala no només és una escala.
Aquest edifici
aquesta escola d'Artsberger és una altra.
Hi ha el mateix concepte que més abans.
Però com veieu és un edifici que està escalonat aquí hi ha una aula
aquí hi ha una altra i veiem que és un edifici escalonat segurament aquí
la idea d'escala o d'espai contínu és una idea central
però el que m'interessava era com explicar
que ell genera uns espais interessants quan
surt a forma en aquest moment d'arrebuda
o de sortida genera una escala on comencen a passar moltes coses.
Hi ha un espai aquí hi ha un filar aquí aquesta estructura
hi ha una part metàl·lica hi ha una part de ser i ell el que fa aquí
aquesta part
aquesta és l'escala que jo necessito per no marxar allà dintre
o perquè funcioni és més o menys 1,50 metres
però jo vull no només fer una escala sinó fer un lloc un lloc de trobada
i per tant aquesta escala s'extén genera una grada
genera una plataforma intermitja que ve a abraçar
aquest filar d'aquí i sobretot genera també un sota
i un sota escala
això que només havia de ser una escala es converteix en un lloc
on jugar al voltant d'un filar o una espècie de cabana a sota de l'escala
amb un palo
amb aquest cuidado puc fer una escala que no només és una escala
això és un parèntesi
divertit És aquest any d'octubre de 2021.
Això del canal de la Llorena i les línies imaginàries de la Llorena.
Per fer una realitat com aquesta casa.
Aquesta casa era una típica casa amb un gos principal,
que al llarg dels anys se li van fent afegits.
Quan estem fent aquest tipus de projectes sembla que això molesti.
Llavors es fa una espècie de neteja d'aquests elements sobrats.
I després es decideix també conceptuar la façana.
Aquí m'agrada molt aquest concepte de què faig jo amb el sistema i la façana.
Aquest detall explica molt bé dos tipus d'exposició.
Respecte a l'existent, jo cuido la fusteria i
em creu la meva fusteria una mica més enrere.
I genero un espai intermig aquí.
O quan la façana és la façana, diguem-ne que s'entén,
que aquí serà una façana amb sol i que necessita com un espai intermig.
I en canvi aquesta, que serà la façana freda,
l'aïllo més, mantinc la fusteria inicial i llavors una fusteria no va per més.
Dues maneres com d'aïllar-me sobre una façana.
Això és com la finestra a la façana freda que es doble, diguem-ne,
que és una doble finestra, diguem-ne.
I això són com aquests dos moments, no?
En genero la meva façana o doblo la façana existent.
Però el que a mi em va captivar una mica d'aquesta gent
és que quan hem de fer dos detalls molt clars com són,
quan obrim un lloguernari per generar un espai,
és una espècie de ron que li surt.
I després fer un canador per recollir les aigües,
penso jo que aquest canador no només és aquesta peça,
sinó que a més introdueix aquesta xapa de cerim oxidable
que no serveix per res, diguem-ne,
o sigui, no té cap funció específica, diguem-ne.
Però el que aconsegueixen és aquesta idea
que quan afegeixo alguna cosa a través de l'efecte mirall
intentaré, hòstia, que no es noti, diguem-ne,
que s'entengui l'edifici original
i el que jo he afegit a la resta d'aquest joc
d'agafar aquesta finestra i posar-la aquí
i generar com aquesta espècie de subversió de les peces existents.
I a l'altra banda veiem que tot aquest joc del canador
ja com aquest joc del mirall, del lloguernari i del canador
comença a difuminar aquestes línies entre els cossos anexats al cos principal.
De tal manera, aquesta cosa que no serveixi per res
el que ens està fent, imaginant, o creant
una espècie de línies que fan separar el cos original del cos dels anexos
sense la necessitat de destruir-lo.
Abans estava parlant d'aquesta idea que quan fem una porta, diguem-ne,
és pensar la miradura, la mira d'una porta.
Jo aquí tinc una porta amb un edifici existent
i es veu amb una construcció d'amagó, diguem-ne, una fusteria de fusta
i quan genero la porta, en comptes de decidir
posar la fusteria aquí on estava,
decideixo generar una porta que surta com a fora, genera un mini espai etic
i a més creix de mida respecte a la porta original.
I genera un espai que no serveix per res.
Anem a veure què és.
Tot això es fa, ja ho vèieu,
una estructura de desert que s'agafa aquí
i et permet col·locar com aquests vidres.
Aquesta porta és per mantenir, diguem-ne,
així com amb aquesta finestra.
En aquesta finestra ells mantenen el marc
original de fusta, de pintat de blanc,
i això segurament no canvia,
encara que sigui la imitació del que hi
havia, diguem-ne, i un fang negre, diguem-ne.
Aquí deixen el marc existent de blanc i la fusteria,
la fang més alta i a més més ampla, diguem-ne.
O sigui, agafa un àmbit convertint la porta en una espècie de gran marc
on incorporen coses més contemporànies que tenen a veure amb el reflex,
amb el reflex de davant,
amb veure una transparència,
però a la porta no veure-la, diguem-ne.
O sigui, aquesta identificació d'alguna peça
com molt regular, identificar-ho més clarament.
I això per què ho fan?
Perquè el projecte era aquest complex de naus
amb tot de gossos afegits aquí que molestaven
i que ells comparteixen en un museu
on, en un museu composat per un conjunt
de naus diferents, aquestes portes